Єдиний унікальний номер 341/2151/25 
Номер провадження 2/341/210/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 червня 2026 року місто Галич
Галицький районний суд Івано-Франківської області у склоаді головуючого судді: Островської Н. І., за участю секретаря судових засідань Гомерди Г.М., розглянувши позовну заяву ТОВ «Фінансова Компанія «СУПЕРІУМ» (місцезнаходження: м. Київ, Вознесенський узвіз, буд. 23-А, нежитлове приміщення № 35 А, ЄДРПОУ 42024152) до ОСОБА_1 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ), про стягнення боргу за кредитним договором, 
встановив:
Представник ТОВ «ФК «Суперіум» Вишневська О.І. звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 , де просить стягнути з нього кошти за кредитним договором № Z20.001.76740 від 01.12.2015 , що скаладються з : 20 485,83 грн. – заборгованості за кредитним договором, 6 168,26 – інфляційного збільшення, 2 242,69 заборгованості за 3% річних та 2 422,40 грн. витрат зі сплати судового збору.
Позовні вимоги мотивувала тим, що 01.12.2015 року між ОСОБА_1 та АТ «Ідея Банк» укладено кредитний договір № Z20.001.76740. 15.11.2023 року між ТОВ АТ «Ідея Банк» та ТОВ «ФК «Суперіум» укладено Договір факторингу №15/11/23, у відповідності до умов якого АТ «Ідея Банк» передало (відступило) ТОВ «ФК «Суперіум» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «Суперіум» прийняло належні ТОВ «АТ «Ідея Банк» права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників. Відповідно до реєстру боржників №1від 15 листопада 2023 року до Договору факторингу №15/11/23 від 15 листопада 2023 року, ТОВ «ФК «Суперіум» набуло права грошової вимоги до відповідача ОСОБА_1 в сумі 42 171,72 грн., з яких: 13 448,61 грн. - заборгованість за основною сумою боргу; 7 037,22 грн. - заборгованість за відсотками та 21 685,89 грн заборгованості за нарахованими та несплаченими комісіями. З моменту отримання права вимоги до відповідача, позивачем не здійснювалося нарахування жодних штрафних санкцій. Таким чином, у відповідача утворилася заборгованість перед позивачем за кредитним договором № Z20.001.76740 від 01.12.2015 року у розмірі 42 171,72 грн.
Ухвалою Галицького районного суду Івано-Франківської області від 23 грудня 2026 року відкрито провадження в спрощеному порядку .
02.01.2026 відповідчем скеровано відзив на позовну заяву, в якому просить закрити провадження на підставі ст. 255 ЦПК України та на підставі ст. 257 ЦК України.
Представником позивача подано до суду відповідь на відзив, в якому заперечує щодо закриття провадження.
В судове засідання 23.06.2026 представник позивача не з`явився, в позовних вимогах просив розглянути справу за відсутності представника ТОВ «ФК «Суперіум», на задоволенні позовних вимог наполягав.
Відповідач в судове засідання 23.06.2026 не з`явився, надіславши заяву про розгляд справи за його відсутності. 
13.03.2026 ОСОБА_1 подав заяву про долучення посвідчення особи з інвалідністю серії НОМЕР_1 від 04.10.2023 року та довідки АТ «Ідея банк».
Судом встановлено, що 01 грудня 2015 року між публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №Z20.001.76740, згідно з умовами якого банк надає позичальнику кредит (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 23674,00 грн, включаючи витрати на страховий платіж, а позичальник зобов`язується повернути кредит разом з процентними платежами і комісіями згідно з умовами цього договору (а. с. 6-7).
Відповідно до умов договору сторони погодили, що банк надає кредит у день підписання даного договору строком на 30 місяців; за користування кредитом позичальник сплачує проценти в розмірі 1.490% річних від залишкової суми кредиту; за обслуговування кредиту банком позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в розмірі: 3,4300% процентів від початкової суми кредиту.
Розділ 6 Договору містить графік щомісячних внесків за кредитним договором.
Обґрунтовуючи укладення договору, позивач надав такі додатки: згоду фізичної особи як суб`єкта кредитної історії, письмову згоду клієнта банку, заяву ОСОБА_1 про ознайомлення з умовами банківських продуктів та послуг, договір страхування життя з додатковою угодою № 1 до нього, а також копії паспорта та довідки про присвоєння ідентифікаційного номера ОСОБА_1 (а. с. 8-12).
15.11.2023 року між АТ «Ідея банк» та ТОВ «ФК «Суперіум» укладено договір факторингу №15/11/23, за умовами АТ «Ідея Банк» відступило ТОВ «ФК «Суперіум» право вимоги до боржників, в розмірі їх заборгованості, що визначена у реєстрі боржників (а.с 13-19).
Відповідно до друкованого реєстру боржників №1 АТ «Ідея Банк» передав позивачу право вимоги до ОСОБА_1 на загальну суму заборгованості 42171,72 грн, яка складається з 13448,61 грн заборгованості за основним боргом, 7037,22 заборгованості за відсотками, 21685,89 грн заборгованості за комісіями (а.с. 20).
Згідно з актом приймання-передачі реєстру боржників в електронному вигляді №1 від 15.11.2023, АТ «Ідея Банк» передало, а ТОВ «ФК «СУПЕРІУМ» прийняло право вимоги по боржниках в кількості 4 140, кількість кредитів – 4 379; загальна сума заборгованості складає 186 298 682,41 грн.
ТОВ «ФК «Суперіум» вживались заходи досудового врегулювання спору шляхом направлення досудової вимоги про сплату заборгованості (а.с.23).
Згідно з довідкою за заборгованістю боржника ОСОБА_1 , виданою ТОВ «ФК «Суперіум» від 28.04.2025 загальна заборгованість ОСОБА_1 за договором №Z20.001.76.740 від 01.12.2015 становить 42171,72 грн: 13448,61 грн - заборгованість за основним боргом, 7037, 22 грн заборгованість за відсотками, 21685, 89 грн заборгованість за комісіями (а.с.25).
За клопотанням представника позивача, судом витребовувалась інформація з АТ «Ідея Банк», 19.02.2026 «Ідея Банк» скерували до суду виписку та детальний розрахунок заборгованості. Відповідно до розрахунку заборгованості за договором № Z20.001.76740 загальна сума боргу становить 42 171,72 грн., з яких: 13 448,61 грн. - заборгованість за основною сумою боргу; 7 037,22 грн. - заборгованість за відсотками та 21 685,89 грн. заборгованості за нарахованими та несплаченими комісіями (а. с. 62).
Відповідно до виписки за період з 01.12.2015 по 18.02.2026 ОСОБА_1 погашено 23 020,00 грн.(а. с. 63).
В п. 1ст. 629 ЦК України вказано, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до п. 1ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
В п. 1ст. 612 ЦК України зазначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з ч.1ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.
Статтями 1048,1050 ЦК України встановлено, що у випадку встановлення договором обов`язку позичальника пове рнути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики що залишилася, та сплати процентів.
Статтею 611 ЦК України встановлено правові наслідки порушення зобов`язання, за змістом якої у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема неустойка.
Відповідно до ст. 1082 ЦК України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом.
У відповідності до ст. 623 ЦК України, боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.
Згідно зі ст. 624 ЦК України, якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.
Виходячи з наведеного, дослідивши докази у їх сукупності, перевіривши відповідність позовних вимог діючому законодавству України, суд приходить до висновку про обґрунтованість позову ТОВ «ФК «Суперіум», оскільки протягом розгляду справи було встановлено, що між сторонами існували договірні відносини, які виникли внаслідок укладання кредитних договорів. Через порушення умов Договорів з боку позичальника своєчасне погашення кредиту та відсотків не відбулося, внаслідок чого виникла заборгованість, яку відповідач у добровільному порядку не погасив, тому позивач звернувся до суду з цим позовом.
Будь-яких інших доказів, які б спростовували проведені позивачем розрахунки заборгованості за вказаним кредитним договором відповідачем не представлено суду.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ТОВ «Фінансова компанія «Суперіум» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором № Z20.001.76740 від 01.12.2015 року підлягають до задоволення в розмірі 20 485,83 грн. – заборгованості за кредитним договором;

Щодо стягнення інфляційного збільшення та 3 % річних, суд виходить з наступного.
Відповідно до статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 
Зокрема, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), дійшла висновку про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. 
В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18) викладено висновок про те, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України сум. 
Верховний Суд погоджується, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, навіть за умови відмови суду у про поновлення строку пред`явлення виконавчого листа до виконання, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання й не позбавляє кредитора права на отримання штрафних санкцій, передбачених статтею 625 ЦК України. 
Правова позиція Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-2168цс15 – за період прострочення виконання рішення суду стягувач на підставі статті 625 ЦК України має право стягнути з боржника 3% річних та інфляційні витрати за весь період прострочення виконання рішення суду, незважаючи від діяльності виконавчої служби з цього приводу. 
Таким чином, внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникло право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу.
Суд вважає правомірною вимогу про стягнення коштів інфляційного збільшення в розмірі 6 168,26 грн. та 3% річних в розмірі 2 242,69 грн. за період з 01.07.2018 по 22.02.2022.

Щодо заяви відповідача про закриття провадження за ст. 257 ЦК України, суд враховує наступне.
Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. 
Відповідно до п.6 Прикінцевих положень Закону України «Про споживче кредитування», у разі прострочення споживачем у період з 01 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID19), виконання зобов`язань за договором про споживчий кредит (в тому числі, але не виключно, прострочення споживачем у період з 01 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), виконання зобов`язань зі сплати платежів) споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. 
В тому числі, але не виключно, споживач в разі допущення такого прострочення звільняється від обов`язків сплачувати кредитодавцю неустойку (штраф, пеню) та інші платежі, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором.
Забороняється збільшення процентної ставки за користування кредитом з причин, інших ніж передбачені частиною четвертою статті 1056-1 Цивільного кодексу України, у разі невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит у період з 01 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), наступного за місяцем, в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19) (в тому числі, але не виключно, прострочення споживачем у період з 01 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), наступного за місяцем, в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), виконання зобов`язань зі сплати платежів). Норми цього пункту поширюються у тому числі на кредити, визначені частиною другою статті 3 цього Закону.
Згідно із законом від 30.03.2020 року N 540-IX розділ "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК доповнено п. 12, яким під час карантину строки, визначені, зокрема, ст. ст. 257, 258 Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. 
Постановою КМУ від 11.03.2020 року N 211 установлено з 12.03.2020року на всій території України карантин, строк якого неодноразово продовжувався. Так, згідно постанови КМУ від 09.12.2020 року N 1236 (з урахуванням змін за постановою КМУ № 97 від 04.02.2023 року) карантин на території України установлено з 19 грудня 2020 року до 30 квітня 2023 року. 
Відповідно до п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). 
Тобто з 02.04.2020 року перебіг стану позовної давності продовжено на строк дії карантину, який станом на дату подання позову не зупинено. Відповідно до п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. 
В свою чергу, 04 вересня 2025 року набрав чинності Закон України «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності» від 14 травня 2025 року № 4434-IX. Закон скасовує зупинення строків позовної давності на період дії воєнного стану, шляхом виключення п. 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України.
Враховуючи наведене, підстави для застосування строків позовної давності відсутні. 

Щодо закриття провадження за ст. 255 ЦПК України, суд виходить з наступних мотивів та норм права.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.
Зазначена підстава для закриття провадження у справі спрямована на усунення випадків повторного вирішення судом тотожного спору, який вже розглянуто і остаточно вирішено по суті, оскільки після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав.
Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили чи ухвали суду про закриття провадження у справі, постановленої між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, ґрунтується на правових наслідках набрання рішенням суду чинності.
Йдеться про те, що в тих випадках, коли справа вже вирішена судом або коли сторони розпорядилися своїми правами певним чином і суд затвердив ці дії, повторне звернення до суду не допускається.
Неможливість повторного розгляду справи, коли є судове рішення, що набрало законної сили і не скасоване у встановленому законом порядку, перш за все пов`язана з виключністю судового рішення. Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.
Отже, для застосування вказаної підстави для закриття провадження у справі необхідна наявність водночас трьох складових, а саме: тотожних сторін спору, тотожного предмета позову, тотожної підстави позову, тобто коли позови співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. При цьому, зазначені підстави для відмови у відкритті провадження у справі спрямовані на усунення випадків повторного вирішення судом спорів, які вже розглянуті і остаточно вирішені по суті.
Зміст позовних вимог - це певна форма захисту, яку просить позивач від суду. Під підставами позову, як вказує Верховний Суд, слід розуміти обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги. Виклад обставин та підстав також необхідний для визначення тотожності позову, захисту відповідача від позову, зміни позову позивачем і, найголовніше, - для визначення предмета доказування по даній справі.
Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.
Підстави позову становлять обставини (фактична підстава), якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу, і норми права (юридична підстава), які у своїй сукупності дають право особі звернутися до суду з позовними вимогами до відповідача.
При визначенні підстави позову як елемента його змісту суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і закону, позивач просить про захист свого права.
Верховний Суд в своїй постанові від 25 квітня 2019 року у справі № 540/406/19, від 22 травня 2019 року у справі № 640/7778/18 (провадження № 61-48585св18) зазначив, що закриття провадження у справі разі можливе за умови, що рішення, яке набрало законної сили, є тотожним позову, який розглядається, тобто збігаються сторони, предмет і підстави позовів. Відповідно до наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.
Судом встановлено, що рішенням Галицького районного суду Івано-Франківської області від 30.07.2025 року відмовлено в задоволенні позову ТОВ «ФК «Суперіум».
Суд закриває провадження у справі, якщо в позовах одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.
Однак, як вбачається із матеріалів цивільної справи № 353/355/25 предметом позову було стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором № Z20.001.76740 у розмірі 42171,72 грн, з яких: 13 448,61 грн - заборгованість за основним боргом, 7037,22 грн - заборгованість за відсотками, 21 685,89 грн – заборгованість за комісіями. 
У справі № 341/2151/25, предметом позову є вимоги про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором № Z20.001.76740 у розмірі у розмірі 28 895,95 грн, з яких: 13 448,61 грн - заборгованість за основним боргом, 7037,22 грн - заборгованість за відсотками, 6168,26 грн (інфляційне збільшення) та 2242,69 грн (3 % річних). Відповідно позивачем обґрунтовуються позовні вимоги (підстава позову) кредитним договором, договором факторингом та актом передачі право вимоги до нього, витягом з реєстру боржників, та судом задоволено клопотання позивача щодо витребування розрахунків та банківської виписки від первісного кредитора – АТ «Ідея Банк». В обох справах позивачем було заявлено вимоги про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором № Z20.001.76740 , проте, зазначені позовні вимоги не є тотожними, оскільки у справі№ 353/355/25 заборгованість нарахована за тілом кредиту, відсоткам та комісією, тоді як у справі№ 341/2151/25,заборгованість нарахована за тілом, відсотками та у відповідності до ст. 625 ЦК України (3 % річних та інфляційних втрат).
На підставі викладеного, суд вважає про необхідність відмовити у задоволенні клопотання про закриття провадження по справі, оскільки позовні вимоги не є тотожними ,відтак застосування п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України є не доцільним та може порушити права сторін даного спору, а тому у задоволенні клопотання про закриття провадження слід відмовити.
Даючи оцінку зібраним доказам у справі, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд дійшо висновку про задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором № Z20.001.76740 від 01.12.2015 року в сумі 20 485,83 грн., 6 168,26 грн. інфляційного збільшення та 2 242,69 грн. 3% річних, нарахованих до 24.02.2022 року.
Особи з інвалідністю III групи за загальним правилом Закону України «Про судовий збір» не звільняються від сплати судового збору.
На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача понесені останнім судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 2 422,40 грн.
Креючись ст. ст.. 525, 526, 536, 626-629, 1054, 1056-1 ЦК України та статтями 12, 13, 81, 141, 263-265, 272-274, 354 ЦПК України, суд
у х в а л и в :
Позов задовольнити.
Стягнути з  ОСОБА_1 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «СУПЕРІУМ» (місцезнаходження: м. Київ, Вознесенський узвіз, буд. 23-А, нежитлове приміщення № 35 А, ЄДРПОУ 42024152) заборгованість за кредитним договором у розмірі 20485,83 грн.
Стягнути з  ОСОБА_1 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «СУПЕРІУМ» (місцезнаходження: м. Київ, Вознесенський узвіз, буд. 23-А, нежитлове приміщення № 35 А, ЄДРПОУ 42024152) 6168,26 грн. - інфляційне збільшення та 2242,69 грн. - 3% річних.
Стягнути з  ОСОБА_1 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «СУПЕРІУМ» (місцезнаходження: м. Київ, Вознесенський узвіз, буд. 23-А, нежитлове приміщення № 35 А, ЄДРПОУ 42024152) понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 2422,40 грн.
Рішення може бути оскаржене до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня ухвалення рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

  Суддя	Наталя ОСТРОВСЬКА