УХВАЛА

30 червня 2026 року 
м. Київ

cправа № 910/20045/23 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Дроботової Т. Б. - головуючого, Багай Н. О., Чумака Ю. Я., 

секретар судового засідання - Денисюк І. Г., 
за участю представників:
прокуратури - Пономаренко А. Є., 
позивача - Литвиненко Ю. А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Громадської організації "Київська міська спілка автомобілістів"
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 10.02.2026 (судді: Михальська Ю. Б. - головуючий, Тищенко А. І., Мальченко А. О.) і рішення Господарського суду міста Києва від 08.07.2025 (суддя Васильченко Т. В.) у справі
за позовом керівника Дніпровської окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради
до Громадської організації "Київська міська спілка автомобілістів"
про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом скасування рішення державного реєстратора та державної реєстрації земельної ділянки у земельному кадастрі
В С Т А Н О В И В:
У грудні 2023 року керівник Дніпровської окружної прокуратури міста Києва (далі - прокурор) звернувся до Господарського суду міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради з позовом до Громадської організації "Київська міська спілка автомобілістів" (далі - ГО "Київська міська спілка автомобілістів") про усунення перешкод власнику - територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою, кадастровий номер 8000000000:90:140:1126, площею 5,2456 га на вул. Березняківській, 17-19, у Дніпровському р-ні м. Києва шляхом (1) скасування рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Пономарьової Д. В. від 28.09.2021, індексний номер 60618862 (з відкриттям розділу) про реєстрацію за ГО "Київська міська спілка автомобілістів" права власності на нежитлові будівлі літ. "А" площею 25,3 м2 і літ. "Б" площею 19,3 м2, загальною площею 45 м2, розташовані за адресою: м. Київ, вул. Березняківська, 17-19, номер об`єкта нерухомого майна 2465907980000, номер відомостей про речове право 44183470; (2) скасування державної реєстрації у Державному земельному кадастрі вказаної земельної ділянки.
Позовні вимоги обґрунтовані обставинами незаконного проведення державної реєстрації права власності на спірні будівлі за відповідачем та, як наслідок, неправомірного здійснення на підставі технічної документації із землеустрою реєстрації спірної земельної ділянки.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 08.07.2025 позовні вимоги задоволено повністю.
Аргументуючи судове рішення, місцевий господарський суд виходив із того, що відповідач є правонаступником Громадської організації "Всеукраїнська спілка автомобілістів" (далі - ГО "Всеукраїнська спілка автомобілістів"), яка, в свою чергу, є правонаступником Київської міської ради добровільного товариства "Автомотолюбитель УРСР", що встановлено в постанові Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.08.2011 у справі № 2а-2455/11/2670, рішенні Господарського суду міста Києва від 23.10.2012 у справі № 5011-47/12608-2012; обставини такого правонаступництва також підтверджені Верховним Судом у постанові від 24.01.2019 у справі № 826/3771/15. Водночас суд установив, що, як свідчить зміст рішення виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 14.12.1989 № 1106 "Про передачу відкритих платних автостоянок районним радам добровільного товариства "Автомотолюбитель УРСР", предметом передачі були машино-місця, які за своїм правовим статусом не є об`єктами нерухомого майна, а доказів того, що відповідач отримав об`єкти нерухомого майна, щодо яких було прийнято спірне рішення про державну реєстрацію права власності, ним не надано. Разом із тим, за висновками суду, спірні об`єкти за своїми характеристиками не підпадали під дію пункту 42 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127 (далі - Порядок № 1127), і доказів належності їх відповідачу на праві власності чи можливості набуття такого права на законних підставах суду не надано, тому відсутні належні правові підстави для реєстрації за відповідачем права власності на спірні будівлі. У свою чергу, наявність відомостей про державну реєстрацію за відповідачем права власності на спірні об`єкти істотно обмежує права власника землі та призводить до їх порушення. Також, оскільки судом була встановлена неправомірність проведеної державної реєстрації права власності на вказані об`єкти за відповідачем, беручи до уваги, що реєстрація земельної ділянки здійснена на підставі технічної документації у зв`язку із реєстрацією за ГО "Київська міська спілка автомобілістів" права власності на спірні об`єкти, наявність права власності відповідача на які чи можливості набуття такого права на законних підставах не доведено, то суд дійшов висновку про наявність підстав для скасування державної реєстрації вказаної земельної ділянки.
Згідно з постановою Північного апеляційного господарського суду від 10.02.2026 вказане рішення місцевого господарського суду залишено без змін. Суд апеляційної інстанції погодився з мотивами суду першої інстанції, покладеними в основу судового рішення про задоволення позову.
Не погоджуючись із ухваленими у справі рішенням і постановою, ГО "Київська міська спілка автомобілістів" звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою (з урахуванням доповнень), в якій просить скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 10.02.2026 і рішення Господарського суду міста Києва від 08.07.2025 у цій справі та ухвалити нове рішення про відмову у позові.
На обґрунтування підстави касаційного оскарження скаржник посилається на положення пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України; зазначає про порушення судами попередніх інстанцій положень частини 4 статті статті 75 Господарського процесуального кодексу України щодо преюдиційності судових рішень в інших справах; статті 16 Цивільного кодексу України, статті 5 Господарського процесуального кодексу України щодо обрання належного та ефективного способу захисту прав і неврахування правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у справах № 916/1415/19, № 925/642/19, № 908/976/19; статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист про захист прав людини і основоположних свобод, частини 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України стосовно втручання у право власності та порушення принципу "належного урядування" і неврахування правових висновків Верховного Суду у справі № 923/196/20; пункту 42 Порядку № 1127, частини 3 статті 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" і неврахування правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах Верховного Суду від 15.01.2021 у справі № 1540/3952/18, від 10.11.2021 у справі № 149/2547/19-ц, від 22.09.2021 у справі № 752/14334/19; частини 2 статті 120, частини 2 статті 134 Земельного кодексу України щодо позаконкурентного надання ділянки і неврахування висновків Верховного Суду у справах № 922/1323/20, № 910/10500/19; частини 6 статті 75, статей 76, 77, 79 Господарського процесуального кодексу України щодо оцінки доказів. Крім того, скаржник вважає безпідставним урахування судами попередніх інстанції правових висновків, викладених Верховним Судом у постановах від 11.09.2018 у справі № 905/19926/16, від 03.03.2021 у справі № 915/161/20, від 21.01.2021 у справі № 921/266/18, від 02.07.2019 у справі № 48/340, від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17, від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 та від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц.
Від прокурора надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому він просить залишити її без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін як законні та обґрунтовані. 
Від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із неможливістю представника бути присутнім у судовому засіданні та відсутністю іншого представника. Проте це клопотання було залишено без задоволення Верховним Судом, адже явка представників сторін обов`язковою не визнавалася, а відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Позиція позивача викладена у касаційній скарзі та доповненнях до неї і Верховний Суд, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Крім того, позивач як юридична особа не був позбавлений права забезпечити участь у судовому засіданні іншого представника або представництво інтересів позивача могло здійснюватися в порядку самопредставництва, зокрема й у режимі відеоконференції.
Як установили попередні судові інстанції та це підтверджено матеріалами справи, 08.10.1986 виконавчим комітетом Київської міської ради народних депутатів прийнято рішення № 985 "Про будівництво в XII п`ятирічці зблокованих, одно-двоповерхових кооперативних гаражів і відкритих стоянок для транспортних засобів, які належать громадянам, по замовленню Київської міської ради добровільного товариства "Автомотолюбитель УРСР", яким Київській міській раді добровільного товариства "Автомотолюбитель УРСР" вирішено відвести земельні ділянки під будівництво одно-двоповерхових зблокованих кооперативних гаражів і відкритих стоянок для транспортних засобів у відповідності до додатку № 3 до цього рішення, зокрема автостоянку на вул. Березняківська на 278 машиномісць у Дарницькому р-ні.
При цьому, пунктом 6 рішення зобов`язано забудовника: виконати умови архітектурно-планувального завдання ГлавАПУ виконкома міськради; межі земельних ділянок, що відводяться цим рішенням визначити в ГлавАПУ виконкома міськради після погодження і затвердження у встановленому порядку проектної документації; отримати в спецвідділі по благоустрою дозвіл на початок будівельних робіт по зведенню зблокованих, одно-двохповерхових кооперативних гаражів і відкритих стоянок для транспортних засобів.
Рішенням виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 14.12.1989 № 1106 "Про передачу відкритих платних автостоянок районним радам добровільного товариства "Автомотолюбитель УРСР" у зв`язку з реорганізацією міської ради добровільного товариства "Автомотолюбитель УРСР" та переведенням районних рад добровільного товариства "Автомотолюбитель УРСР" на господарський розрахунок та самофінансування виконавчий комітет вирішив передати до 01.01.1990 всі відкриті автостоянки виробничого підприємства гаражного та технічного обслуговування міської ради добровільного товариства "Автомотолюбитель УРСР" на баланс районних рад добровільного товариства "Автомотолюбитель УРСР" за територіальною приналежністю згідно з додатком.
Згідно з додатком до вказаного рішення від 14.12.1989 № 1106 на баланс районних рад добровільного товариства "Автомотолюбитель УРСР" передано, зокрема, автостоянки за адресами: вул. Березняківська, 17 на 350 машино-місць; вул. Березняківська, 19 на 558 машино-місць, про що вказано у пунктах 39, 40 додатку до рішення.
Державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Д. В. прийнято рішення (з відкриттям розділу) від 28.09.2021 індексний номер 60618862 про реєстрацію за ГО "Київська міська спілка автомобілістів" права власності на нежитлову будівлю літ. "А", площею 25,3 м2 та нежитлову будівлю літ. "Б" площею 19,7 м2 за адресою: м. Київ, вул. Березняківська, будинок 17-19 (номер об`єкта нерухомого майна 2465907980000).
Підставою для прийняття рішення про реєстрацію за ГО "Київська міська спілка автомобілістів" права власності на вказані об`єкти став технічний паспорт ТОВ "АО "Грош цена", реєстраційний номер ТІ01:8088-2276-2943-4779 від 08.09.2021, витяг із Реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічні інвентаризації Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва (20210907-т1 від 07.09.2021), а також довідка ТОВ "АО "Грош цена" про показники об`єкта нерухомого майна від 07.09.2021 № 20210907-1049.
Відповідно до змісту довідки ТОВ "АО "Грош цена" за результатами проведеної інвентаризації згідно з наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 09.08.2012 № 404 "Про внесення змін до Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна" від 24.05.2001 № 127 нежитлові будівлі мають такі показники: нежитлова будівля літ. "А", загальною площею 25,3 м2 (збудована у 1978 році), нежитлова будівля літ. "Б", загальною площею 19,7 м2 (збудована у 1989 році), розташовані за адресою: м. Київ, Дніпровський р-н, вул. Березняківська, буд. 17-19, не належать до самочинного будівництва та не потребують введення в експлуатацію.
10.09.2015 Київською міською радою прийнято рішення № 958/1822 "Про інвентаризацію земель міста Києва", згідно з яким вирішено провести інвентаризацію земель міста Києва; дозволити виступати замовниками технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель землекористувачам земельних ділянок - щодо земельних ділянок, які перебувають у їх фактичному користуванні, за власні кошти.
Як свідчать матеріали справи, відділом у Долинському районі Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області здійснена державна реєстрація земельної ділянки, кадастровий номер 8000000000:90:140:1126, площею 5,2456 га на вул. Березняківській, 17-19 у Дніпровському р-ні м. Києва, у Державному земельному кадастрі на підставі технічної документації із землеустрою щодо проведення інвентаризації земельної ділянки, розробленої ФОП Холявко В. М. У пояснювальній записці до вказаної технічної документації вказано, що підставою для виконання робіт є завдання на виконання робіт, затверджене замовником; заява ГО "Київська міська спілка автомобілістів" на виконання робіт; рішення Київської міської ради від 10.09.2015 № 958/1822 "Про інвентаризацію земель міста Києва".
Предметом позову у цій справі є вимоги прокурора, заявлені в інтересах держави в особі Київської міської ради, до ГО "Київська міська спілка автомобілістів" про усунення перешкод власнику у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на спірні об`єкти та про скасування державної реєстрації земельної ділянки.
Прокурор, на обґрунтування позову посилався на те, що набуття ГО "Київська міська спілка автомобілістів" у власність нерухомого майна - нежитлових будівель літ. "А" площею 25,3 м2 і літ. "Б" площею 19,7 м2, розташованих за адресою: вул. Березняківська, 17-19, м. Київ, здійснено шляхом надання для державної реєстрації документів, які не відповідають вимогам пунктів 41, 42, 81 Порядку № 1127, що є підставою для скасування прийнятого з порушенням Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на вказані об`єкти. За відсутності законних підстав для проведення державної реєстрації за відповідачем права власності на спірні об`єкти, сама по собі державна реєстрація не свідчить про виникнення прав власника на нього. Також прокурор вказував на те, що оскільки реєстрація спірної земельної ділянки здійснена на підставі технічної документації у зв`язку із реєстрацією за ГО "Київська міська спілка автомобілістів" права власності на згадані нежитлові будівлі, право власності на яку набуто з порушенням вимог законодавства, існує необхідність у скасуванні державної реєстрації такої земельної ділянки. Внаслідок безпідставної державної реєстрації права власності на спірні об`єкти та подальшого формування і державної реєстрації під таке майно земельної ділянки, порушені права власника земельної ділянки, які підлягають захисту в обраний прокурором спосіб.
Рішенням місцевого господарського суду, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, позов у цій справі задоволено. 
Дослідивши обставини справи та наявні у ній докази, надавши оцінку доводам сторін, урахувавши, зокрема положення статей 15, 16, 179, 181, 182, 188, 316, 319, 321, 328, 331, 334, 391 Цивільного кодексу України, статей 791, 152 Земельного кодексу України, статті 22 Земельного кодексу УРСР, статей 2, 3, 5, 10, 18, 22, 24, 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", пункти 1, 40, 42 Порядку № 1127, попередні судові інстанції дійшли висновку про наявність правових підстав для задоволення вимог заявленого негаторного позову. Висновки судів ґрунтуються на встановлених обставинах незаконності проведеної державної реєстрації спірних об`єктів і земельної ділянки та порушенням у зв`язку із цим прав власника земельної ділянки комунальної власності.
Зокрема, попередні судові інстанції зазначили, що відповідач є правонаступником прав та обов`язків ГО "Всеукраїнська спілка автомобілістів", яка, у свою чергу, є правонаступником Київської міської ради добровільного товариства "Автомотолюбитель УРСР", про що свідчать встановлені обставини у інших справах, зокрема у справі № 2а-2455/11/2670, у справі № 5011-47/12608-2012, у справі № 826/3771/15, які в силу положень статті 75 Господарського процесуального кодексу України не підлягають повторному доведенню. Водночас, як установили суди, предметом передачі за рішенням виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 14.12.1989 № 1106 "Про передачу відкритих платних автостоянок районним радам добровільного товариства "Автомотолюбитель УРСР" були машиномісця, які за своїм правовим статусом не є об`єктами нерухомого майна; матеріали справи не свідчать про те, що станом на дату передачі у 1989 році відкритих платних автостоянок районним радам добровільного товариства "Автомотолюбитель УРСР" згідно з вказаним рішенням були й передані спірні об`єкти; рішення виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 14.12.1989 № 1106 не підтверджує законності набуття відповідачем прав на спірні об`єкти й не підтверджує, що право власності відповідача як правонаступника виникло задовго до 2013 року відповідно до законодавства, що діяло на момент його виникнення.
Разом із тим суди попередніх інстанцій установили відсутність у матеріалах справи жодних доказів виконання умов пункту 6 рішення виконавчого комітету Київської міської Ради народних депутатів від 08.10.1986 № 985 "Про будівництво в XII п`ятирічці зблокованих, одно-двоповерхових кооперативних гаражів і відкритих стоянок для транспортних засобів, які належать громадянам, по замовленню Київської міської ради добровільного товариства "Автомотолюбитель УРСР" як передумови зведення зблокованих, одно-двоповерхових кооперативних гаражів, а також належних доказів на підтвердження факту зведення спірних об`єктів у визначений відповідачем період, як і доказів реєстрації таких об`єктів нерухомого майна у встановленому законом порядку на вказаний час їх будівництва.
Отже, як висновували попередні судові інстанції, у матеріалах справи відсутні будь-які правовстановлюючі документи, які підтверджували би наявність у відповідача права власності на спірне нерухоме майно або можливість набуття такого права на законних підставах, а надані відповідачем до матеріалів справи технічний паспорт, витяг з Реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічні інвентаризації Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, довідка ТОВ "АО "Грош цена" не є належними доказами на підтвердження факту зведення спірних об`єктів у встановленому законом порядку у 1978 році та 1989 році в межах реалізації рішення виконавчого комітету Київської міської Ради народних депутатів від 08.10.1986 № 985 Київською міською радою добровільного товариства "Автомотолюбитель УРСР", і, як наслідок, переходу до відповідача прав на такі об`єкти як до правонаступника.
Крім того, господарські суди першої та апеляційної інстанцій акцентували на тому, що матеріали справи не містять і жодних доказів будівництва спірних об`єктів з дотриманням вимог закону у інші періоди та належність їх відповідачу на праві власності чи можливість набуття такого права на законних підставах.
Господарські суди попередніх інстанцій, проаналізувавши положення законодавства, яке регулює спірні правовідносини, звернули увагу на те, що за змістом пункту 42 Порядку № 1127 поняття "господарські (присадибні) будівлі і споруди" стосується об`єктів, розташованих саме на індивідуальних житлових присадибних ділянках і для визначення переліку документів згідно з вказаними положеннями необхідно керуватись не тільки лише періодом будівництва, а й характеристиками об`єкта нерухомого майна. У наведеному випадку державний реєстратор під час здійснення спірної реєстрації і перевірки відповідності об`єктів і наданих документів вимогам закону помилково наведеного не врахував; спірні об`єкти за своїми характеристиками не підпадали під дію пункту 42 Порядку № 1127 і наявні у справі докази не дають змоги беззаперечно підтвердити право власності відповідача на спірні об`єкти нерухомого майна чи можливості набуття такого права на законних підставах. За наведеного, як висновували суди, були відсутні належні правові підстави для реєстрації за відповідачем права власності на спірні нежитлові будівлі.
Суди попередніх інстанцій також установили, що передумовою для розроблення технічної документації із землеустрою щодо проведення інвентаризації земельної ділянки було фактичне користування спірною земельною ділянкою, на підтвердження чого відповідач надав землевпоряднику витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 28.09.2021 за індексним номером 276927907 на підставі оспорюваного рішення державного реєстратора. Втім, оскільки у наведеному випадку господарськими судами було встановлено неправомірність проведеної державної реєстрації права власності на спірні будівлі за відповідачем, то суди визнали обґрунтованими та доведеними твердження прокурора про те, що технічна документація із землеустрою щодо проведення інвентаризації земельної ділянки, розроблена ФОП Холявко В. М., містить недійсні відомості. Зокрема було зазначено, що здійснена державна реєстрація земельної ділянки площею 5,2456 га, тоді як загальна площа нежитлових будівель, вказаних в документації, становить 45 м2.
За таких встановлених обставин справи, попередні судові інстанції дійшли висновку про наявність підстав для задоволення позову в обраний прокурором спосіб, який є належним та ефективним.
Згідно з положеннями статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Як уже зазначалося, на обґрунтування підстави касаційного оскарження скаржник посилався на положення пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України і з цієї підстави було відкрито касаційне провадження.
Отже, предметом касаційного розгляду є законність та обґрунтованість оскаржуваних у справі рішення і постанови в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Верховний Суд, дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі, а також матеріали справи, не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на таке.
За змістом пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.
У кожному випадку порівняння правовідносин та їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин (пункт 31 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20).
Разом із тим зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (такий правовий висновок викладено у пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц).
Верховний Суд у своїй діяльності висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи. Такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами.
З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування таких правових висновків у кожній конкретній справі. Схожа правова позиція є усталеною та знайшла своє відображення у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.03.2023 у справі № 154/3029/14-ц.
Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах як підстави для касаційного оскарження, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі, де мали місце подібні правовідносини. 
Крім того, посилання скаржника на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження не можуть бути взяті до уваги судом касаційної інстанції, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.
Проаналізувавши висновки, які викладені у перелічених скаржником постановах Верховного Суду, колегія суддів суду касаційної інстанції зазначає, що здійснене господарськими судами попередніх інстанцій правозастосування та висновки, наведені в оскаржуваних у цій справі судових рішеннях, не суперечать правовим висновкам, які зазначені в касаційній скарзі як підстава для відкриття касаційного провадження, адже у цій справі, що розглядається, та справах, на які посилається скаржник, суди виходили з різних фактичних обставин, встановлених у кожній справі окремо на підставі доказів, наданих учасниками справ на підтвердження їх вимог і заперечень, та яким була надана оцінка згідно з вимогами процесуального закону, що свідчить про різні фактичні обставини, що формують зміст спірних правовідносин. Відмінним є також суб`єктний склад сторін, предмет і підстави позовів.
У справі № 916/1415/19 спір стосувався припинення укладених між банком і товариством іпотечних договорів.
У справі № 925/642/19 спір стосувався визнання незаконним і скасування рішення міської ради про затвердження документації із землеустрою, надання земельних ділянок у власність та у користування і такий спір виник з підстав порушення міською радою меж адміністративно-територіальної одиниці - села та виділення нею і передачі спірної земельної ділянки третій особі.
У справі № 908/976/19 спір стосувався продажу майна банкрута на аукціоні.
Тобто за змістовим, суб`єктним і об`єктним критеріями правовідносини у вказаних справах і в справі, що наразі розглядається, не є подібними з огляду на істотні відмінності в нормативно-правовому регулюванні прав та обов`язків сторін, що зумовлює різний зміст спірних правовідносин, і, як наслідок, виключає застосування вказаних скаржником нерелевантних правових висновків при вирішенні цього спору.
Разом із тим, колегія суддів не бере до уваги доводи скаржника про неврахування судами попередніх інстанцій висновку щодо застосування принципу "належного урядування", втручання у право власності та у цій частині вважає доцільним звернути увагу скаржника на постанову Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц, в якій суд касаційної інстанції, серед іншого, виснував, що будь-які приписи, зокрема, і приписи Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінуючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади. У наведеному випадку встановлені судами фактичні обставини справи свідчать, що ГО "Київська міська спілка автомобілістів" не довела виникнення у неї права власності на спірне майно. Водночас колегія суддів зазначає, що скаржник належним чином не обґрунтував і не довів того, як викладений в постанові Верховного Суду у справі № 923/196/20 загальний висновок щодо застосування критеріїв втручання у право на мирне володіння майном та оцінки добросовісності набувача майна за віндикаційним позовом може вплинути чи спростувати висновок судів попередніх інстанцій про задоволення позову у справі, що переглядається.
Також колегія суддів відхиляє за необґрунтованістю посилання скаржника на постанови Верховного Суду у справах № 922/1323/20, № 910/10500/19 щодо застосування частини 2 статті 120, частини 2 статті 134 Земельного кодексу України, адже, по-перше, цих норм суди не застосовували та ними не керувалися, ухвалюючи судові рішення у справі, в якій подано касаційну скаргу; по-друге, спори у вказаних справах стосувалися визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування щодо надання товариству спірної земельної ділянки без проведення земельних торгів (у справі № 910/10500/19 ще й визнання недійсним договору оренди землі). У кожній із наведених справ відповідні рішення Верховним Судом були ухвалені з урахуванням конкретних предмета і підстав позовів, обставин справи та поданих сторонами доказів в межах конкретного предмета доказування, тобто спірні правовідносини в цій справі та у справах № 922/1323/20, № 910/10500/19 не є подібними.
Водночас колегія суддів суду касаційної інстанції зазначає, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції на обґрунтування мотивувальної частини постанови; разом із тим саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах. Висновки у вказаних скаржником справах виокремлені ним із контексту судового рішення безвідносно до спірних правовідносин і предмету спору у справі, що розглядається, тому цитування скаржником окремих висновків суду касаційної інстанції у справах, фактичні обставини в яких є відмінними, а правовідносини - неподібними до правовідносин, що склалися у справі № 910/20045/23, не є належним правовим обґрунтуванням передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України підстави касаційного оскарження.
Крім того визнаються неспроможними доводи скаржника на неправомірність висновків судів щодо необхідності введення спірних об`єктів в експлуатацію та його посилання на постанови Верховного Суду від 15.01.2021 у справі № 1540/3952/18, від 10.11.2021 у справі № 149/2547/19-ц, від 22.09.2021 у справі № 752/14334/19 (стосовно того, що будинки та допоміжні споруди, збудовані у період до 05.08.1992 не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію при набутті права власності), адже таких висновків оскаржені судові рішення не містять.
Посилання на практику Верховного Суду (без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції було зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах) щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування господарськими судами у цій справі норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.
Верховний Суд неодноразово наголошував, що алгоритм та порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим і залежить насамперед від позиції сторін спору, а також доводів і заперечень, якими вони обґрунтовують свою позицію.
Для спростування будь-якого висновку, наведеного у оскаржуваному судовому рішенні, скаржник має навести не особисті міркування щодо його незаконності та необґрунтованості, а довести, який саме висновок Верховного Суду щодо застосування конкретної норми права у подібних відносинах не врахували суди з урахуванням встановлених ними обставин справи.
У справі, яка переглядається, судами попередніх інстанцій надано оцінку доказам, наявним у справі, до переоцінки яких, в силу приписів статті 300 Господарського процесуального кодексу України, суд касаційної інстанції вдаватись не може. Встановлення обставин справи, дослідження доказів та надання правової оцінки цим доказам є повноваженнями судів першої та апеляційної інстанцій.
Загалом доводи скаржника фактично зводяться до переоцінки доказів та встановлення інших, ніж встановлені судами, фактичних обставин задля ухвалення іншого рішення по суті заявлених позовних вимог, тобто рішення про відмову в позові. Однак, з огляду на визначені у статті 300 Господарського процесуального кодексу України межі розгляду справи судом касаційної інстанції, переоцінка доказів та встановлення по-новому обставин справи не належить до повноважень Верховного Суду. Незгода скаржника з ухваленими судовими рішеннями у справі або з правовою оцінкою та правовими висновками, які містяться у них, не свідчить про їх незаконність. 
Водночас визнаються безпідставними посилання скаржника на порушення судами статті 75 Господарського процесуального кодексу України, оскільки, як свідчить зміст оскаржених судових рішень, суди відхилили доводи прокурора про недоведеність факту правонаступництва ГО "Київська міська спілка автомобілістів" прав та обов`язків ГО "Всеукраїнська спілка автомобілістів", яка, в свою чергу, є правонаступником Київської міської ради добровільного товариства "Автомотолюбитель УРСР", вказавши, що наведені обставини в силу приписів частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України є преюдиційними. 
Поза тим, колегія суддів суду касаційної інстанції відхиляє посилання скаржника на надання судами попередніх інстанцій беззаперечного доказового значення протоколу огляду місця події від 20.12.2023, адже свої висновки щодо незаконності проведеної державної реєстрації права власності на спірне майно за відповідачем суди на вказаному документі не ґрунтували.
Стосовно незгоди скаржника із тим, що судами, на його думку, було помилково враховано нерелевантні висновки, викладені у окремих постановах Верховного Суду, колегія суддів зазначає, що такі доводи не охоплюються підставою касаційного оскарження, визначеною у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, тому відхиляються Судом за необґрунтованістю.
Суд касаційної інстанції не вправі здійснювати переоцінку обставин, з яких виходили суди при вирішенні справи, а повноваження суду касаційної інстанції обмежуються виключно перевіркою дотримання судами норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та виключно в межах доводів касаційної скарги (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 925/698/16).
У свою чергу, Верховний Суд є судом права, а не факту, тому діючи у межах повноважень та порядку, визначених статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, він не може встановлювати обставини справи, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку (постанови Верховного Суду від 03.02.2020 у справі № 912/3192/18, від 12.11.2019 у справі № 911/3848/15, від 02.07.2019 у справі № 916/1004/18). 
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційний суд не встановив, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанції, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц, Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 17.09.2020 у справі № 908/1795/19).
Звідси здійснене господарськими судами попередніх інстанцій правозастосування та їх висновки, покладені в основу судового рішення у цій справі, не суперечать правовим висновкам суду касаційної інстанції у вказаних у касаційній скарзі справах.
З огляду на зазначене, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не підтвердилася під час касаційного провадження, що виключає скасування оскаржуваних рішення і постанови судів попередніх інстанцій у справі з цієї підстави.
Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження, колегія суддів відповідно до пункту 5 частини 1 статті 296 цього Кодексу дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ГО "Київська міська спілка автомобілістів" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 10.02.2026 і рішення Господарського суду міста Києва від 08.07.2025 у цій справі.
Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Касаційне провадження за касаційною скаргою Громадської організації "Київська міська спілка автомобілістів" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 10.02.2026 і рішення Господарського суду міста Києва від 08.07.2025 у справі № 910/20045/23 закрити.
Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.
Головуючий Т. Б. Дроботова
Судді Н. О. Багай
Ю. Я. Чумак