Справа № 309/594/26
Провадження № 2/309/296/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 липня 2026 року м. Хуст

Хустський районний суд Закарпатської області
в складі: головуючого – судді Довжанин М.М.
за участю секретаря судового засідання Драб Н.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Хуст в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, - 
В С Т А Н О В И В:
У лютому 2026 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс» (далі по тексту – ТОВ «СВЕА ФІНАНС») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 24.07.2024 року між ТОВ «Селфі Кредит» та відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір про надання коштів у кредит №1649072. Кредитний договір підписаний електронним підписом позичальника, що відтворений шляхом використання одноразового ідентифікатора і був надісланий на номер мобільного телефону відповідача. 
Згідно з умовами кредитного договору позичальник зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші зобов`язання в повному обсязі у строки і на умовах, передбачених договором.
Первісний кредитор свої зобов`язання за кредитним договором виконав, надав позичальнику грошові кошти шляхом їх перерахування на банківську картку позичальника № НОМЕР_1 , яку позичальник вказав при оформленні кредиту.
Однак відповідач не виконав свого обов`язку та не повернув наданий йому кредит у строки, передбачені кредитним договором, не сплатив відсотки за користування кредитом та інші суми, визначені кредитним договором.
26.08.2025 року між ТОВ «Селфі Кредит» та ТОВ «СВЕА ФІНАНС» укладено договір факторингу № 01.02-34/25, відповідно до умов якого право грошової вимоги до боржників ТОВ «Селфі Кредит» перейшло до ТОВ «СВЕА ФІНАНС».
Відповідно до реєстру боржників до договору факторингу, ТОВ «СВЕА ФІНАНС» набуло права грошової вимоги до відповідача ОСОБА_1 за кредитним договором №1649072 від 24.07.2024 року на суму 106114,85 грн., з яких: 19756,27 грн. – заборгованість за основною сумою боргу; 77641,08 грн. – заборгованість за відсотками; 8717,50 грн. – заборгованості за пенею.
У зв`язку із тим, оскільки відповідач має непогашену заборгованість перед ТОВ «СВЕА ФІНАНС» за кредитним договором №1649072 від 24.07.2024 року в сумі 106114,85 грн., позивач просить стягнути вказану заборгованість на його користь із відповідача.
Ухвалою суду 18 лютого 2026 року відкрито провадження у справі.
19.03.2026 року на адресу суду від представника відповідача Пузіна Дениса Миколайовича надійшла заява про поновлення процесуального строку на подання відзиву на позов та відзив на позовну заяву.
Згідно наданого відзиву відповідач не погодився із викладеними обставинами у позовній заяві, вимогами позову. Зазначив, що кредитний договір ОСОБА_1 не укладав, оскільки не підписував його, позивачем не надано доказів на підтвердження ідентифікації ОСОБА_1 у якості особи-підписанта кредитного договору. Також у відзиві представник відповідача зазначив, що позивачем не були надані докази перерахування кредитних коштів саме відповідачу за кредитним договором, не надано доказів використання кредитних коштів відповідачем. Відповідач також стверджує, що позивачем не надано достатніх доказів на підтвердження набуття позивачем права грошової вимоги до відповідача за договором.
Також 19.03.2026 року на адресу суду від представника відповідача Пузін Дениса Миколайовича надійшла заява про витребування доказів.
Ухвалою суду від 02 квітня 2026 року клопотання представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Пузіна Дениса Миколайовича про витребування доказів у цивільній справі за позовом ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "СВЕА ФІНАНС" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено.
Витребувано у ТОВ «Свеа Фінанс» електронний варіант письмового доказу, а саме : - Кредитний договір № 1649072 від 24.07.2024, укладений між Відповідачем та ТОВ «Селфі Кредит» з Додатками, оформлений відповідно до вимог ч. 1 ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг ; електронний варіант письмового доказу: - Паспорт споживчого кредиту, оформлений відповідно до вимог ч. 1 ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг ; оригінал письмового доказу - Платіжну інструкцію від ТОВ «Пейтек» про перерахування коштів на рахунок позичальника; оригінал письмового доказу - Договір № 01042024-2 від 01.04.2024 про організацію переказу грошових коштів, укладений між ТОВ «Пейтек» та ТОВ «Селфі Кредит» з Додатками; електронний варіант письмового доказу: - Договір факторингу № 01.02-34/25 від 26.08.2025, укладений між ТОВ «Селфі Кредит» та ТОВ «Свеа Фінанс» з Додатками: Додаток № 1 – реєстр боржників в електронному вигляді, Додаток № 2 – акт прийому-передачі документації, Додаток № 3 – акт повернення права вимоги, Додаток № 4 – повідомлення боржників про відступлення, Додаток № 5 – акт прийому-передачі реєстру боржників, оформлений відповідно до вимог ч. 1 ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг ; оригінал письмового доказу: - Платіжна інструкція № 10161 від 02.09.2025 щодо плати ТОВ «Свеа Фінанс» на користь ТОВ «Селфі Кредит» за відступлення права вимоги згідно Договору факторингу № 01.02-34/25 від 26.08.2025; електронний варіант письмового доказу: - Реєстр боржників у повному обсязі, оформлений відповідно до вимог ч. 1 ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг».
Позивач в судове засідання не з`явився, надав клопотання, згідно якого просив провести розгляд справи за відсутності представника позивача та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Відповідач та його представник в судове засідання не з`явились, про час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином, заяв та клопотань не подали.
Відповідно до п.1 ч.3 ст. 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.
Відповідно до вимог частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Вивчивши матеріали справи, безпосередньо дослідивши докази в їх сукупності, суд робить висновок, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Судом установлено, що 24.07.2024 року між ТзОВ «Селфі Кредит», в особі директора з операційних питань Черненко О., що діє на підставі довіреності №10 від 17.11.2023 року та відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту за продуктом «NewShort» №1649072 (далі – кредитний договір). Кредитний договір укладений в електронній формі, підписаний електронним підписом позичальника, що відтворений шляхом використання одноразового ідентифікатора «K455» і був надісланий на номер мобільного телефону відповідача. 
Відповідно до п.1.1. кредитного договором, на умовах, встановлених Договором, Товариство надає Споживачу кошти у кредит в національній валюті України – гривні, а Споживач зобов`язується одержати та повернути кошти кредиту, сплатити проценти за користування ним та виконати інші обов`язки, передбачені Договором. 
Згідно п. 1.2.-1.4. кредитного договору: сума кредиту (загальний розмір) складає: 27 500,00 гривень. Тип кредиту – кредит. Строк кредиту - 360 дні (в)(день). Періодичність платежів зі сплати процентів - кожні 30 днів. Детальні терміни (дати) повернення кредиту та сплати процентів, визначені в Таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі іменується – Графік платежів), первісна редакція якого наведена в Додатку №1 до цього Договору. Графік платежів розраховується з урахуванням періоду застосування зниженої процентної ставки, виходячи з припущення, що Споживач виконає свої обов`язки на умовах та у строки, визначені в Договорі.
Згідно п. 1.5.1.-1.5.2. кредитного договору, стандартна процентна ставка становить 1.5 % в день та застосовується у межах строку кредиту, вказаного в п.1.3 цього Договору. Знижена процентна ставка становить 0.9 % в день та застосовується у випадку, якщо Споживач, як учасник Програми лояльності Товариства, до 23.08.2024 або протягом трьох календарних днів, що слідують за вказаною датою, сплатить кошти у сумі не менше суми першого платежу, визначеного в Графіку платежів. Знижка Споживачу від Товариства на стандартну процентну ставку є індивідуальною; у випадку її застосування сума процентів, що підлягає сплаті до вказаної вище дати, перераховується замість стандартної процентної ставки за зниженою процентною ставкою. Також Споживач може отримати індивідуальну знижку, якщо до вказаної дати здійснить повне дострокове повернення кредиту, в зв`язку з чим розмір процентів, що повинен сплатити Споживач за стандартною процентною ставкою буде перераховано за зниженою процентною ставкою до дати повного дострокового повернення кредиту (включно). У випадку часткового дострокового повернення кредиту такий перерахунок здійснюється тільки до дати часткового дострокового повернення кредиту, надалі застосовується стандартна процентна ставка без знижки і перерахунку. Споживач погоджується, повністю розуміє та поінформований, що у разі невикористання Споживачем права на отримання знижки (невиконання умов для отримання знижки) застосовується стандартна процентна ставка без знижки, що не є зміною процентної ставки, порядку її обчислення та порядку сплати у бік погіршення для Споживача.
Відповідно п. 2.1. кредитного договору, кошти кредиту надаються Товариством у безготівковій формі шляхом їх перерахування на рахунок Споживача, уключаючи використання реквізитів електронного платіжного засобу споживача № НОМЕР_2 .
За змістом статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина четверта статті 203 ЦК України).
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Відповідно до ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
У статті 3 Закону України «Про електрону комерцію», в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, зазначено, що електронний договір – це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. 
Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.
Положеннями статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
За змістом ст. ст.626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 ст.638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.
З урахуванням викладеного слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).
Суд вважає, що у даному випадку договір про надання фінансового кредиту підписаний ОСОБА_1 за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами 24.07.2024 року правочину. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між ТОВ «Селфі Кредит» та відповідачем не був би укладений.
Отже, сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину.
До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18 (провадження № 61-8449св19); від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19 (провадження № 61-7203св20); від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19 (провадження № 61-16243св20); від 22 листопада 2021 року у справі № 234/7719/20 (провадження № 61-154св21); від 17 січня 2022 року у справі № 234/7723/20 (провадження № 61-6379св21). Тобто судова практика у цій категорії справ є незмінною.
Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).
Згідно наданого позивачем листа ТОВ «ПЕЙТЕК» вих. № 20250827-25 від 27.08.2025 вбачається, що було успішно перераховано кошти на платіжну картку клієнта від ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ»: на суму 27500,00 грн. Номер транзакції в системі ТОВ «ПЕЙТЕК» - 1a085d47-27af-4533-b366-f688dd3b0639 Номер транзакції в системі ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» – 262aff451f31143d43422866153102b2 Session ID - 025883036912 Сайт торгівця - http://selfiecredit.com.ua Код авторизації - 743134 Банк-еквайр - АТ «ПУМБ» Дата і час створення - 2024-07-24 11:06:22 Дата і час прийняття в роботу - 2024-07-24 11:06:25 Дата і час виконання - 2024-07-24 11:06:26 Призначення платежу: зарахування на картку, ЕПЗ 4441114466329800.
Таким чином судом встановлено факт надання відповідачу грошових коштів в кредит в розмірі 27500 грн.
26.08.2025 року між ТзОВ «Селфі Кредит» та ТОВ «СВЕА ФІНАНС» укладено договір факторингу № 01.02-34/25, відповідно до умов якого право грошової вимоги до боржників ТОВ «Селфі Кредит» перейшло до ТОВ «СВЕА ФІНАНС».
Відповідно до витягу з реєстру боржників до договору факторингу, акту прийому-передачі документації за договором факторингу від 26.08.2025 № 01.02-34/25, ТОВ «СВЕА ФІНАНС» набуло права грошової вимоги до відповідача ОСОБА_1 за кредитним договором №1649072 від 24.07.2024 року на суму 106114,85 грн., з яких: 19756,27 грн. – заборгованість за основною сумою боргу; 77641,08 грн. – заборгованість за відсотками; 8717,50 грн. – заборгованості за пенею, що підтверджується розрахунком заборгованості ТОВ «Селфі Кредит», станом на 26.08.2025 року.
Надана позивачем копія платіжної інструкції кредитового переказу коштів №10161 від 02.09.2025 підтверджує сплату ТОВ «Селфі Кредит» на користь ТОВ «Свеа Фінанс» грошової суми за договором факторингу в розмірі два мiльйони сiмсот п`ятдесят одна тисяча чотириста сорок дев`ять гривень 89 копiйок
Посилаючись на те, що відповідач порушив взяті за договором зобов`язання щодо своєчасного внесення грошових коштів на погашення суми кредиту, процентів за користування кредитним коштами, інших сум, позивач просив стягнути з відповідача вказану суму заборгованості за кредитним договором.
Згідно зі ст. ст. 526, 530, 610, ч.1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинне виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Одним з видів порушення зобов`язання є прострочення невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.
Згідно зі ст.1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі ст.1049 цього Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Статтею 525 ЦК України передбачена недопустимість односторонньої відмови від зобов`язання.
Відповідно до ч.2 ст.615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. 
Відповідно до ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити на користь кредитора пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Договором може бути визначено менший розмір пені.
Згідно ч. 1 ст. 550 ЦК України, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.
Судом установлено, що відповідач умови кредитного договору не виконував належним чином, отримані грошові кошти позивачеві не повернув, що призвело до утворення заборгованості за кредитним договором.
Виходячи із приписів п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Згідно зі ст. ст. 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) і до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
А згідно вимог ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитодавця у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено законом чи договором.
Частиною першою ст.1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Також відповідно до ст.1082 ЦПК України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом.
Внаслідок укладення договору про відступлення прав вимоги до позивача перейшли права кредитора за вказаним вище кредитним договором, і такий вправі вимагати повернення кредитних коштів, інших передбачених договором сум від боржника ОСОБА_1 через неналежне виконання зобов`язань за кредитним договором.
Статтею 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).
За положеннями ст. ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).
Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України).
Відтак, оскільки договір між сторонами був укладений у електронній формі, у такому договорі сторони досягли згоди щодо всіх істотних його умов, кредитор виконав свої зобов`язання та перерахував відповідачу кредитні кошти у розмірі 27500 грн., то між сторонами виникли кредитні зобов`язання.
Суд критично оцінює та відхиляє твердження представника відповідача у відзиві на позов щодо недотримання письмової форми договору та не підписання відповідачем кредитного договору.
Суд звертає увагу, що відповідач, зазначаючи, що ним не було укладено кредитного договору та не було отримано грошових коштів, не надав доказів на спростування наданих позивачем доказів та тверджень.
Відповідачем також не спростовано твердження позивача про надання відповідачу кредиту та не надано доказів того, що відповідачем не було отримано кредитні кошти за кредитним договором.
Верховний Суд в постанові від 23 жовтня 2019 року (справа № 917/1307/18) розтлумачив сутність принципу змагальності та неможливість застосування учасником справи концепції «негативного доказу» для обґрунтування власної позиції. Так, Верховний Суд зазначив, що принцип змагальності полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження або заперечення власних вимог у спорі. Мається на увазі, що позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази, які вважає більш переконливими. В свою чергу суд, дослідивши надані сторонами докази, та з урахуванням переваги однієї позиції над іншою виносить власне рішення. При цьому сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що їх позиція є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу втрачає сенс уся концепція принципу змагальності.
Відповідач, заперечуючи позов, самоусунувся від добросовісної реалізації принципу змагальності сторін, та взагалі не подав жодних доказів на підтвердження своїх заперечень. Така позиція сторони відповідача відповідає концепції «негативного доказу», що перешкоджає об`єктивному та повному розгляду справи судом. 
Відповідач, заперечуючи факт укладення кредитного договору та отримання кредитних коштів, зобов`язаний був надати будь-які належні, достатні та достовірні докази на підтвердження своїх заперечень, зокрема, довідки банківських установ щодо вичерпного переліку наявних банківських карт, емітованих на ім`я відповідача, виписок за вказаними картками, які б підтвердили відсутність зарахування кредитних коштів тощо.
Суд вважає такі заперечення сторони відповідача надуманими та необґрунтованими, а також такими, що спростовуються наданими стороною позивача достатніми, достовірними та належними доказами.
В судовому засіданні встановлено, що вказаний кредитний договір відповідачем не оспорювався, він зустрічного позову про визнання вищезгаданого електронного договору недійсним до суду не подавав, цей електронний договір в судовому порядку недійсним не визнавався (доводи і докази про протилежне у матеріалах справи відсутні), а відтак такий (відповідно до ст.204 ЦК України) є правомірним, а тому підлягає до виконання.
Враховуючи наведене, судом установлено, що відповідач порушив взяті за договором зобов`язання щодо своєчасного погашення кредиту, процентів за користування кредитними коштами, сплати інших сум, передбачених договором, що призвело до утворення заборгованості, яка підлягає стягненню з нього на користь позивача як нового кредитора за відповідним договором факторингу.
Також, відповідачем не подано суду жодного доказу на спростування розрахунку заборгованості, доданого позивачем до позовної заяви. Натомість, з наданих позивачем письмових доказів судом достовірно встановлено, що відповідач умови кредитного договору не виконував, використані грошові кошти позивачеві не повернув, що призвело до утворення заборгованості за кредитним договором.
Крім того, відхиляючи доводи відповідача, суд зауважує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» вказує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) Європейський Суд з прав людини наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява №49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «RuizTorija v. Spain», заява серія A № 303-A; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29).
Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованими; хоча судді мають можливість, а інколи зобов`язані вчиняти певні дії з власної ініціативи, судді повинні давати відповідь лише на належні доводи, які здатні вплинути на вирішення спору (пункт 39); виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Дотримуючись вищевикладених норм та рекомендацій, суд вважає за можливе не надавати відповіді у рішенні на інші аргументи і доводи сторін у справі, оскільки вони не впливають на правильне вирішення спору.
Визначаючи розмір заборгованості відповідача за кредитним договором, суд виходить із наступного.
Звертаючись до суду із позовом, позивач також просив стягнути із відповідача за кредитним договором заборгованість за неустойкою (пенею) в розмірі 8717,50 грн., нарахованою за період з 26.09.2024 року по 25.08.2025 року.
З аналізу положень пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України та статей 1046, 1049, 1050, 1054 ЦК України випливає, що на кредитний договір, укладений між сторонами у справі, розповсюджується дія пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, а відтак позичальник звільняється від обов`язку сплати на користь позикодавця неустойки, а нарахована позикодавцем неустойка, що передбачена відповідним договором, підлягає списанню позикодавцем.
Суд звертає увагу, що особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України).
Критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 320/8618/15-ц (провадження № 61-4393сво18)).
У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Верховною Радою України прийнято Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» № 2120-IX від 15 березня 2022 року, яким, зокрема розділ IV "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про споживче кредитування" (Відомості Верховної Ради України, 2017 р., № 1, ст. 2 із наступними змінами) доповнити пунктом 6-1 такого змісту:"6-1. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після дня його припинення або скасування у разі прострочення споживачем виконання зобов`язань за договором про споживчий кредит споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. У разі допущення такого прострочення споживач звільняється, зокрема, від обов`язку сплати кредитодавцю неустойки (штрафу, пені) та інших платежів, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором. Забороняється збільшення процентної ставки за користування кредитом з причин інших, ніж передбачені частиною четвертою статті 1056-1 Цивільного кодексу України, у разі невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит у період, зазначений у цьому пункті. Норми цього пункту поширюються, у тому числі, на кредити, визначені частиною другою статті 3 цього Закону. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за таким договором, підлягають списанню кредитодавцем".
Пункт 6-1 розділу IV "Прикінцеві та перехідні положення" виключено на підставі Закону України № 3498-IX від 22 листопада 2023 року, який набрав чинності 24 грудня 2023 року.
Також, згідно із Законом № 2120-IX від 15 березня 2022 року розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України (Відомості Верховної Ради України, 2003 р., № 40-44, ст. 356) доповнено, зокрема, пункт 18 такого змісту: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем)».
На час розгляду справи в суді положення пункту 18 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України є чинними.
Відповідно до частини 1 статті 4 ЦК України основу цивільного законодавства України становить Конституція України.
Основним актом цивільного законодавства є Цивільний кодекс України (частина 2 статті 4 ЦК України).
Отже, частина друга статті 4 ЦК України закріплює пріоритет норм цього Кодексу над нормами інших законів. До того ж такий спосіб вирішення колізії норм ЦК України з нормами інших законів - з констатацією пріоритету норм цього Кодексу над нормами інших законів підтримувався як Конституційним Судом України (Рішення від 13 березня 2012 року у справі № 5-рп/2012), так і Верховним Судом України (постанови від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13, від 16 грудня 2015 у справі № 6-2023цс15). Вказане узгоджується і з правовою позицією, висловленою у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (пункт 17), від 18 січня 2022 року у справі №910/17048/17 (пункт 78), від 29 червня 2022 року у справі №477/874/19 (пункт 69)).
Також Верховний Суд вже робив висновки щодо застосування пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України до зобов`язань, які виникли на підставі окремих договорів. Зокрема, вказувалося, що на договір про надання поворотної фінансової допомоги (позики) розповсюджується дія пункту 18 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України (див.: постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 06 вересня 2023 року у справі № 910/8349/22); на кредитний договір розповсюджується дія пункту 18 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України (див.: постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 жовтня 2023 року у справі № 706/68/23 (провадження № 61-8279св23)).
Тлумачення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється:
1) в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування;
2) в договорах, на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит;
3) у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної частиною другою статті 625 ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. У разі якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Отже, до спірних правовідносин підлягають застосуванню вимоги пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що 8717,50 грн. неустойки, нарахованої за період з 26.09.2024 року по 25.08.2025 року підлягають списанню позикодавцем в силу вимог пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.
З розрахунку заборгованості за кредитним договором вбачається, що позивачем неправомірно нараховано позичальнику неустойку (пеню) в розмірі 8717,50 грн., яка підлягає вираховуванню із загального розміру заборгованості.
Крім того, з матеріалів справи вбачається, що відповідачем сплачувалась заборгованість за кредитним договором. Зокрема, сплачену 29.09.2024 року відповідачем грошову суму в розмірі 5032,50 грн. первісним кредитором зараховано в рахунок погашення штрафних санкцій, нарахованих за період з 26.09.2024 по 28.09.2024 року.
За таких обставин, суд дійшов висновку, що відповідне зарахування первісним кредитором сплаченої відповідачем грошової суми в розмірі 5032,50 грн. в рахунок погашення неустойки (штрафу) є безпідставним.
Суд вважає за потрібне сплачену відповідачем грошову суму в розмірі 5032,50 грн., зараховану позивачем в рахунок погашення заборгованості за неустойкою (штрафом), зарахувати в рахунок погашення заборгованості за тілом кредиту, в порядку ст.19 Закону України «Про споживче кредитування», а відтак, розмір боргу в цій частині підлягає зменшенню на 5032,50 грн. 
Щодо заявлених позивачем до стягнення відсотків за користування кредитом, суд зазначає таке.
Відповідно до розрахунку заборгованості позивач нараховує відсотки за користування кредитом з 24.07.2024 по 19.07.2025. Так, з 24.07.2024 по 22.08.2024 застосована знижена процентна ставка 0,9% в день, а з 24.08.2024 по 18.07.2025 застосовна стандартна процентна ставка 1,50% в день.
В той же час, пунктом 17 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» встановлено, що тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг", установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5 %; протягом наступних 120 днів - 1,5 %.
Закон України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг" набрав чинності 24.12.2023.
З аналізу зазначеної норми випливає, що в період з 24.12.2023 по 22.04.2024 (протягом перших 120 днів) максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати 2,5 %, а з 22.04.2024 до 20.08.2024 (протягом наступних 120 днів) максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати 1,5 %, з 21.08.2024 – 1%.
Визначаючи суму процентів, які підлягають стягненню у даній справі, суд керується умовами договору щодо суми кредиту та строку кредитування та застосовує вимогу Закону України «Про споживче кредитування» щодо максимального розміру денної процентної ставки.
Проаналізувавши розрахунок заборгованості суд приходить наступних висновків.
За умовами договору № 1649072 від 24.07.2024 року, позичальник ОСОБА_1 отримав кредит у сумі 25 000 грн. Кредитні відсотки за договором нараховувалися за двома ставками: від 24.07.2024 по 22.08.2024 року за зниженою ставкою 0,9% в день; від 24.08.2024 по 18.07.2025 за стандартною ставкою 1,5% в день.
Однак, відповідно до Закону України «Про споживче кредитування» та його Прикінцевих положень, які набрали чинності 24.12.2023 року, встановлено тимчасове обмеження максимальних денної процентної ставки: Протягом перших 120 днів (до 22.04.2024) не більше 2,5% в день; Наступні 120 днів (з 23.04.2024 до 20.08.2024) не більше 1,5% в день; Після 20.08.2024 не більше 1% в день.
Оскільки кредит було видано 24.07.2024 року, застосовуються наступні межі ставок: від 24.07.2024 до 22.08.2024 (28 днів) максимальна ставка не повинна перевищувати 1,5% в день; від 21.08.2024 до 18.07.2025 (332 дні) максимальна ставка не повинна перевищувати 1% в день.
Договірна ставка 0,9% в день у перший період є меншою за законодавчо дозволену максимальну 1,5%, тому вона може бути застосована без змін.
Проте договірна ставка 1,5% в день у другому періоді (після 20.08.2024) перевищує законодавчо встановлену максимальну ставку 1%, тому при розрахунку відсотків за цей період слід застосовувати саме 1%.
Отже, застосована з 24.08.2024 ставка 1,5% на день суперечить вимогам законодавства, оскільки після 21.08.2024 допустимий максимум 1%.
В період з 24.08.2024 по 19.07.2025 (329 днів) Позивач застосував ставку 1,5% на день, та згідно з законодавством, максимально допустима ставка з 21.08.2024 становить 1% на день. 
Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування», нікчемними є умови договору, які обмежують права споживача порівняно з вимогами цього Закону.
Отже, частина договору щодо застосування ставки 1,5% на день після 21.08.2024 є нікчемною та підлягає заміні на ставку, визначену законом 1% на день.
Суд враховує, що первісним кредитором зараховувались сплачені відповідачем грошові кошти в рахунок погашення заборгованості за тілом кредиту та за відсотками за користування кредитом.
23.08.2024 року первісним кредитором зараховано сплачену відповідачем суму в розмірі 0,01 грн. в рахунок погашення заборгованості за тілом кредиту та 7425 грн. в рахунок погашення заборгованості за відсотками.
26.09.2024 року первісним кредитором зараховано сплачену відповідачем суму в розмірі 3020 грн. в рахунок погашення заборгованості за відсотками.
27.09.2024 року первісним кредитором зараховано сплачену відповідачем суму в розмірі 2040 грн. в рахунок погашення заборгованості за відсотками.
28.09.2024 року первісним кредитором зараховано сплачену відповідачем суму в розмірі 3000 грн. в рахунок погашення заборгованості за відсотками.
29.09.2024 року первісним кредитором зараховано сплачену відповідачем суму в розмірі 5080,01 грн. в рахунок погашення заборгованості за тілом кредиту та суму в розмірі 7202,50 грн. в рахунок погашення заборгованості за відсотками.
30.09.2024 року первісним кредитором зараховано сплачену відповідачем суму в розмірі 2663,70 грн. в рахунок погашення заборгованості за тілом кредиту та 336,30 грн. в рахунок погашення заборгованості за відсотками.
Беручи до уваги вище наведене, розрахунок відсотків за користування кредитом наступний:
1. 27500 грн. х 0,9% х 30 днів (з 24.07.2024 по 22.08.2024) = 7 425 грн.
2. 24999 грн. х 1% х 37 днів (з 24.08.2024 по 29.09.2024) = 9 249,63 грн. 
3. 22419,98 грн. х 1% х 1 день (30.09.2024) = 336,30 грн.
4. 19756,28 грн. х 1% х 292 дні (з 01.10.2024 по 19.07.2025) = 57 688,34 грн.
Таким чином, загальний розмір заборгованості за відсотками відповідача, з урахуванням здійсненим ним оплат складає 51 675,47 грн.
Суд зазначає, що відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Відтак позовні вимоги підлягають задоволенню частково, з ОСОБА_1 слід стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс» заборгованість за кредитним договором у розмірі 66 399,24 грн., з яких: 14 723,77 грн. – заборгованість за основною сумою боргу; 51 675,47 грн. – заборгованість за відсотками.
В задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс» до ОСОБА_1 в іншій частині слід відмовити.
Відповідно до ст.141 ЦПК України: суд стягує з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір в розмірі 1 665,94 грн., пропорційно задоволеним позовним вимогам.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 83, 141, 258-259, 264-265 ЦПК України, ст.ст.11, 258, 512, 514, 526, 1048-1050, 1054 ЦК України, ст.ст. 3, 12 Закону України «Про електронну комерцію», суд, -  
У Х В А Л И В:
Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс» – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , місце реєстрації АДРЕСА_1 , дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «СВЕА ФІНАНС» (код ЄДРПОУ 37616221, місцезнаходження: 04070, м. Київ, вул. Іллінська, будинок 8) заборгованість за кредитним договором №1649072 від 24.07.2024 року у розмірі 66 399 (шістдесят шість тисяч триста дев`яносто дев`ять) гривень 24 копійок, з яких: 14 723,77 грн. – заборгованість за основною сумою боргу; 51 675,47 грн. – заборгованість за відсотками.
В іншій частині позовних вимог: про стягнення неустойки в розмірі 8717,50 грн.; про стягнення частини тіла кредиту в розмірі 5032,50 грн.; про стягнення частини відсотків за користування кредитом в розмірі 25 965,61 грн. – відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , місце реєстрації АДРЕСА_1 , дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «СВЕА ФІНАНС» (код ЄДРПОУ 37616221, місцезнаходження: 04070, м. Київ, вул. Іллінська, будинок 8) понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 665,94 грн., пропорційно задоволеним позовним вимогам. 
Решту судового збору в розмірі 996,46 грн. покласти на позивача.
Рішення суду може бути оскаржене до Закарпатського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення складено 15.07.2026 року. 

Суддя Хустського 
районного суду: Довжанин М. М.