ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"14" липня 2026 р. Справа№ 910/1110/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Кравчука Г.А.
суддів: Спаських Н.М. 
Коробенка Г.П. 

при секретарі судового засідання: Нагулко А.Л.
за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання від 14.07.2026
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНДУСТРІАЛЬНІ ТЕХНОЛОГІЇ» та Товариства з обмеженою відповідальністю «МС Груп Інвест»
на рішення Господарського суду міста Києва від 28.07.2025 (повне рішення складено 05.08.2025)
та апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «МС Груп Інвест»
на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 05.08.2025
у справі № 910/1110/25 (суддя Алєєва І.В.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Надра Приазов`я»
до Товариства з обмеженою відповідальністю «МС Груп Інвест»
за участю третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача:
1.Товариство з обмеженою відповідальністю «ІНДУСТРІАЛЬНІ ТЕХНОЛОГІЇ»,
2. Товариство з обмеженою відповідальністю «С-ТРЕЙД ЛОГІСТИК»,
3. Акціонерне товариство «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ»
про стягнення 202 680,00 грн,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст і підстави позовних вимог.
Товариство з обмеженою відповідальністю "Надра Приазов`я" (далі - позивач, ТОВ "Надра Приазов`я") звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "МС Груп Інвест" (далі - відповідач, ТОВ "МС Груп Інвест") про стягнення 202 680,00 грн.
Позовні вимоги обгрунтовані тим, що на виконання укладеного між сторонами генерального договору транспортного експедирування № МС-8/21/84 від 07.09.2021 позивач за заявкою № 11/02 від 11.02.2022 оплатив виставлений відповідачем рахунок № 66 від 22.02.2022 на суму 356 400,00 грн, однак у зв`язку з призупиненням залізничного сполучення внаслідок повномасштабного вторгнення російської федерації після 24.02.2022 перевезення вантажу щодо одинадцяти вагонів не відбулося та вантаж отримувачем отриманий не був, у зв`язку з чим відповідач послугу з транспортного експедирування в цій частині не надав, а сплачена сума підлягає поверненню за вирахуванням суми зустрічного зобов`язання позивача у розмірі 153 720,00 грн, визначеної актом звіряння взаємних розрахунків від 06.07.2022 (356 400,00 грн - 153 720,00 грн = 202 680,00 грн). 
Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 28.07.2025 у справі № 910/1110/25 позов задоволено повністю.
Присуджено до стягнення з ТОВ «МС Груп Інвест» на користь ТОВ «Надра Приазов`я» основний борг у розмірі 202 680,00 грн та витрати зі сплати судового збору у розмірі 2 432,16 грн.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що 07.09.2021 між позивачем (клієнтом) та відповідачем (експедитором) укладено генеральний договір транспортного експедирування № МС-8/21/84, за умовами якого відповідач зобов`язався за плату і за рахунок позивача організувати перевезення вантажів у внутрішньодержавному та/або міждержавному сполученні. На виконання умов договору позивач звернувся до відповідача із заявкою № 11/02 від 11.02.2022 на транспортно-експедиторське обслуговування вантажу (глини кислототривкої ПЛГ-2) у кількості 8000 тон (115 вагонів) зі станції відправлення на станцію Жовтнева (експ.). Відповідач виставив рахунок № 66 від 22.02.2022 на суму 356 400,00 грн, який позивач оплатив у повному обсязі платіжною інструкцією № 2812 від 23.02.2022.
Суд встановив, що внаслідок повномасштабного вторгнення російської федерації та призупинення залізничного сполучення після 24.02.2022 перевезення вантажу за заявкою № 11/02 у відношенні одинадцяти вагонів не відбулося, а вантажоодержувач вантаж не отримав. Позивач, посилаючись на ненадання відповідачем відповідної частини послуг, вважав, що сплачена сума в цій частині підлягає поверненню, і з урахуванням зустрічної заборгованості за актом звіряння взаємних розрахунків від 06.07.2022 (153 720,00 грн) визначив суму до стягнення в розмірі 202 680,00 грн (356 400,00 - 153 720,00). Відповідач у добровільному порядку кошти не повернув, зазначивши, що зі свого боку зобов`язання виконав та поніс фактичні витрати на оплату послуг залучених третіх осіб, а доставка вантажу до станції призначення, на його думку, не входить до обов`язків експедитора.
Оцінюючи наведені обставини, суд першої інстанції керувався приписами статей 11, 526, 525, 610, 629, 901 Цивільного кодексу України та частини першої статті 9 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність", частини першої та третьої статті 929 ЦК України щодо змісту договору транспортного експедирування. Суд дійшов висновку, що за відсутності факту перевезення вантажу послуга з транспортного експедирування не може вважатися наданою і, відповідно, не підлягає оплаті, у зв`язку з чим заборгованість у розмірі 202 680,00 грн визнав підтвердженою позивачем належними та допустимими доказами. Інші доводи сторін суд не врахував як такі, що не покладаються в основу рішення, послався на практику Європейського суду з прав людини у справах "Серявін проти України" та "Трофимчук проти України" щодо меж обов`язку суду обґрунтовувати рішення.
Додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 05.08.2025 у справі № 910/1110/25 заяву ТОВ «Надра Приазов`я» про ухвалення додаткового рішення у справі задоволено частково.
Присуджено до стягнення ТОВ «МС Груп Інвест» на користь ТОВ «Надра Приазов`я» витрати на правову допомогу в розмірі 24 000,00 грн.
Вирішуючи питання про судові витрати без повідомлення учасників справи (з підстав, передбачених частиною 2 статті 221 ГПК України), суд першої інстанції встановив, що на підтвердження понесених витрат позивачем надано договір про надання професійної правничої допомоги № 03/01-25 від 14.01.2025, додаткову угоду № 1 до нього та акт № 1 від 28.07.2025 про надання-прийняття професійних правничих послуг на суму 48 000,00 грн.
За результатами оцінки поданих доказів суд першої інстанції дійшов висновку, що заявлена до відшкодування сума витрат на правничу допомогу у розмірі 48 000,00 грн є необґрунтованою та не відповідає критерію співмірності, у зв`язку з чим вважав за необхідне зменшити цю суму до 24 000,00 грн.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНДУСТРІАЛЬНІ ТЕХНОЛОГІЇ» та узагальнення її доводів.
Не погоджуючись із прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «ІНДУСТРІАЛЬНІ ТЕХНОЛОГІЇ» 14.08.2025 звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 28.07.2025 у справі № 910/1110/25 скасувати; постановити нове рішення, яким у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «НАДРА ПРИАЗОВ`Я» до Товариства з обмеженою відповідальністю «МС ГРУП ІНВЕСТ» відмовити в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, зокрема статті 909, 929 Цивільного кодексу України та статті 306, 307, 316 Господарського кодексу України, оскільки фактично ототожнив правовий статус експедитора з правовим статусом перевізника.
Апелянт наголошує, що обов`язок відповідача за договором транспортного експедирування № МС-8/21/84 від 07.09.2021, укладеним між ТОВ «НАДРА ПРИАЗОВ`Я» та ТОВ «МС ГРУП ІНВЕСТ», а також обсяг послуг, погоджений у заявці №11/02 від 11.02.2022 (графа 15 заявки), обмежувався виключно організацією оплати тарифу по УЗ та наданням вагона, а не безпосереднім здійсненням перевезення вантажу власними силами. На переконання апелянта, зі змісту частини 1 статті 929 ЦК України випливає, що зобов`язання експедитора може мати або виконавчий, або організаційний характер, або поєднувати обидва, і в даному випадку сторони визначили зміст договору саме як організаційний.
Апелянт зазначає, що на виконання своїх зобов`язань ТОВ «МС ГРУП ІНВЕСТ» залучило третю особу ТОВ «С-ТРЕЙД ЛОГІСТИК», яка, у свою чергу, залучила ТОВ «ІНДУСТРІАЛЬНІ ТЕХНОЛОГІЇ» на підставі договору транспортного експедирування залізничним транспортом №270421-И1 від 27.04.2021 та додаткової угоди №20 від 14.02.2022. На виконання заявки №11/02/1 від 11.02.2022 апелянтом було надано власні вагони та сплачено провізну плату у розмірі 9 344,00 грн без ПДВ, що, на його думку, підтверджується залізничними накладними №45709300 від 23.02.2022 та №№45732625, 45732633, 45732641, 45732658, 45732666, 45732674, 45732682, 45732690, 45732716, 45732732 від 24.02.2022. З огляду на це апелянт вважає, що організаційні дії з надання вагонів та здійснення розрахунків за тариф були виконані у повному обсязі, а тому послугу транспортного експедирування слід вважати наданою незалежно від фактичного переміщення вантажу до пункту призначення.
Апелянт також посилається на обставини, повідомлені третьою особою АТ «Українська залізниця», а саме запровадження з 24.02.2022 обмежень на вантажні перевезення на окремих напрямках, тимчасову окупацію станції Челюскін (Інженерне) внаслідок збройної агресії російської федерації проти України, а також на пункт 2.4.1 договору №40-43894809/2021-002, яким перевізнику надано право відмовити в наданні або призупинити надання послуг у разі оголошення заборон чи обмежень на перевезення, з посиланням на відсутність відповідальності перевізника за ненадання послуг за таких обставин.
На підставі викладеного апелянт стверджує, що висновок суду першої інстанції про недоведеність факту надання послуг та обґрунтованість позовних вимог ТОВ «НАДРА ПРИАЗОВ`Я» на суму 202 680,00 грн ґрунтується на неправильному застосуванні норм матеріального права, що регулюють договір транспортного експедирування, і є підставою для скасування рішення відповідно до пункту 4 частини 1 статті 277 ГПК України.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги ТОВ «МС Груп Інвест» та узагальнення її доводів.
Не погоджуючись із прийнятим рішенням та додатковим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «МС Груп Інвест» 19.08.2025 звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 28.07.2025 у справі № 910/1110/25 скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог; скасувати додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 05.08.2025 у справі № 910/1110/25 та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні заяви позивача; вирішити питання щодо зміни розподілу судових витрат та всі судові витрати покласти на позивача.
В обґрунтування апеляційної скарги ТОВ "МС Груп Інвест" зазначає, що оскаржуване рішення ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права, зокрема статей 525, 526, 610, 629, 901, 929 ЦК України, статті 9 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність», умов укладеного між сторонами договору, а також без урахування статті 903 ЦК України та статей 8, 12 названого Закону, внаслідок чого висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи.
ТОВ "МС Груп Інвест" стверджує, що суд першої інстанції помилково ототожнив предмет спірних правовідносин з договором перевезення вантажу, тоді як між сторонами укладено договір транспортного експедирування № МС-8/21 від 07.09.2021, за умовами якого на відповідача (експедитора) покладався обов`язок організувати перевезення вантажу за Заявкою № 11/02 від 11.02.2022, а саме здійснити оплату тарифу по УЗ та забезпечити надання вагонів, а не безпосередньо виконати перевезення та доставити вантаж до пункту призначення.
За твердженням ТОВ "МС Груп Інвест", обумовлені Заявкою послуги були ним надані у повному обсязі та у встановлений строк: позивачу забезпечено надходження на станцію навантаження 115 власних вагонів, зокрема одинадцяти вагонів, вказаних у скарзі, які були завантажені та передані перевізнику АТ «Укрзалізниця» за відповідними залізничними накладними, а плата за перевезення сплачена третьою особою ТОВ "Інтек", залученою до виконання Заявки. ТОВ "МС Груп Інвест" зазначає, що факт надання цих послуг експедитора не залежить від подальшого результату перевезення вантажу перевізником.
ТОВ "МС Груп Інвест" вказує, що неможливість виконання перевезення виникла з причин, що не залежать від перевізника, а саме внаслідок військової агресії російської федерації проти України та тимчасової окупації станції Челюскін з 03.03.2022, що підтверджується відповідними наказами Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України та Міністерства розвитку громад та територій України. З огляду на це апелянт вважає, що суд першої інстанції не застосував положення глави 63 ЦК України, зокрема частини другої статті 903 та статті 904 ЦК України, які передбачають право виконавця на розумну плату або відшкодування фактичних витрат у разі неможливості виконати договір про надання послуг, що виникла не з вини виконавця.
ТОВ "МС Груп Інвест" наголошує, що ним понесено фактичні витрати у розмірі 349 800,00 грн (вартість послуг третьої особи ТОВ «С-Трейд Логістик» з надання вагонів та оплати провізної плати), пов`язані з виконанням Заявки, які підлягають відшкодуванню позивачем незалежно від результату перевезення, оскільки відповідач не є перевізником та не має відповідати за невиконання зобов`язань перевізником, який не залучався ним до виконання Договору.
Щодо додаткового рішення про стягнення витрат на правничу допомогу апелянт зазначає, що судом неправильно застосовано норми процесуального права, а саме статтю 126 ГПК України, оскільки присуджена сума витрат у розмірі 24 000,00 грн не відповідає критеріям розумності, справедливості та співмірності з огляду на малозначність справи та повну відсутність участі представника позивача в судових засіданнях. На переконання апелянта, розумним та співмірним розміром відшкодування таких витрат є сума, що не перевищує 1 500,00 грн.
Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу
12.11.2025 через підсистему ЄСІТС "Електронний суд" до Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просить апеляційну скаргу ТОВ "МС Груп Інвест" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 05.08.2025 у справі № 910/1110/25 - без змін.
Щодо оскарження основного рішення позивач зазначає, що відповідач в апеляційній скарзі, в порушення пункту 5 частини 2 статті 258 ГПК України, не конкретизував, у чому саме полягає невідповідність оскаржуваного рішення вимогам закону (про неповне дослідження судом матеріалів справи, неправильне застосування норм матеріального права, чи про процесуальні порушення). На переконання позивача, апеляційна скарга за своєю суттю відтворює позицію відповідача, яку він уже викладав під час розгляду справи в суді першої інстанції, зокрема у відзиві на позовну заяву, та з якою місцевий господарський суд не погодився, при цьому доводів щодо помилковості оцінки цієї позиції судом скарга не містить.
По суті спору позивач наполягає на правильності висновку суду першої інстанції про те, що за відсутності факту перевезення вантажу послуга з транспортного експедирування не може вважатися наданою, а тому сплачена авансова вартість такої послуги підлягає поверненню. Позивач вказує, що цей висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 18.12.2019 у справі № 906/190/19, згідно з якою транспортне експедирування є допоміжним щодо перевезення видом діяльності, а невиконання перевезення відповідно до заявки зумовлює обов`язок повернути отриману передоплату.
Позивач звертає увагу, що відповідач фактично не заперечує факту нездійснення перевезення, посилаючись на обставини форс-мажору, водночас стверджуючи про повне надання послуг з оплати залізничного тарифу та подання вагонів. Позивач заперечує проти такого тлумачення заявки на перевезення, зазначаючи, що оплата тарифу та подання вагонів є лише одним з елементів комплексу зобов`язань експедитора, визначених пунктом 3.1 генерального договору транспортного експедирування № МС-8/21/84 від 07.09.2021, тоді як інші обов`язки відповідача, зокрема щодо негайного повідомлення клієнта про затримку вагонів та захисту його інтересів у відносинах з перевізником, виконані не були. Позивач наголошує, що правовою підставою позову є не притягнення відповідача до відповідальності за неналежне виконання договору, а вимога про повернення коштів, сплачених за фактично ненадану послугу, що не потребує встановлення вини відповідача.
Щодо оскарження додаткового рішення про розподіл судових витрат позивач заперечує проти доводу відповідача про завищення заявленої до відшкодування суми, зазначаючи, що судом першої інстанції ця сума вже була зменшена вдвічі. Позивач вказує на непослідовність позиції відповідача, який одночасно вимагає зменшення витрат до 1 500,00 грн та повної відмови у їх стягненні, не обґрунтовуючи жодного з цих тверджень. Позивач наполягає, що заявлена ним сума витрат на професійну правничу допомогу (складання позовної заяви, відповіді на відзив та заперечень щодо клопотання про залучення третіх осіб) відповідає критеріям співмірності, встановленим частиною 5 статті 129 ГПК України, з огляду на обсяг матеріалів справи, нетиповість спору та кількість учасників, водночас зазначаючи про добровільну готовність покрити частину цих витрат власним коштом, у зв`язку з чим додаткове рішення позивачем не оскаржувалося. Додатково позивач посилається на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 08.06.2022 у справі № 357/380/20, згідно з якою судові витрати, понесені учасниками справи у зв`язку з поданням апеляційної скарги, підлягають відшкодуванню в загальному порядку статті 129 ГПК України.
Явка представників сторін.
У судове засідання 14.07.2026 з`явились представники позивача та третьої особи-3.
Відповідач та третя особа-1 та третя особа-2 не забезпечили участь у судовому засіданні своїх представників, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, із заявами до суду про відкладення розгляду справи з зазначенням будь-яких поважних причин неможливості явки представників у судове засідання не зверталися.
Враховуючи наведене, висновки Європейського суду з прав людини у рішенні від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України», а також те, що явка учасників справи не визнавалася судом обов`язковою, а участь у засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість розгляду апеляційної скарги по суті за відсутності представника позивача.
Представник позивача у судовому засіданні 14.07.2026 проти вимог апеляційних скарг заперечував, просив апеляційний господарський суд відмовити у задоволенні апеляційних скарг ТОВ «ІНДУСТРІАЛЬНІ ТЕХНОЛОГІЇ» та ТОВ «МС Груп Інвест», рішення та додаткове рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції.
Як убачається з матеріалів справи, 7 вересня 2021 року між ТОВ «НАДРА ПРИАЗОВ`Я» (далі - позивач/Клієнт) та ТОВ «МС ГРУП ІНВЕСТ» (далі - відповідач/Експедитор) був укладений генеральний договір транспортного експедирування № МС-8/21/84 (далі - Договір).
У відповідності до пункту 1.1. Договору відповідач зобов`язався за плату (винагороду) і за рахунок Позивача виконати або організувати виконання визначених Договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажів у внутрішньодержавному та/або міждержавному сполученні за допомогою наземного, як правило, залізничного транспорту. Детальні умови конкретного перевезення узгоджуються сторонами шляхом складання Заявки до Договору. 
Пунктом 2.3. Договору передбачено, що Заявка вважається узгодженою Сторонами після її підписання позивачем та початку її виконання відповідачем. У разі, якщо досягнутими умовами щодо перевезення, передбачено проведення попередньої оплати на користь відповідача (або вчинення інших платежів) - відповідач вправі без будь-яких санкцій для себе призупинити виконання Заявки до отримання відповідних коштів (або зарахування інших платежів). 
Виконуючи умови цього Договору, Відповідач має право діяти автономно на власний розсуд і керується вказівками Позивача лише в частині, що потребують додаткового узгодження (пункт 2.5 Договору). 
Згідно пункту 2.7. Договору факт належного надання послуг сторони посвідчують шляхом підписання Акта наданих послуг, який готується відповідачем і направляється позивачу. Акт надається відповідно до кожної виконаної Заявки.
Відповідно до пункту 2.8 Договору про всі факти, які мають важливе значення для його виконання, Сторони мають повідомляти одна одну негайно за допомогою телефонного зв`язку та/або електронної пошти. 
До обов`язків відповідача за Договором належить, зокрема:
- проводити, за рахунок коштів Клієнта, розрахунки з залізницями та іншими підприємствами, послуги яких необхідні для перевезення вантажів Клієнта (п.3.1.3 Договору); 
- у випадку зупинки вагонів на шляху прямування, при узгоджених перевезеннях, негайно, після отримання від перевізника повідомлення про затримку вагонів, сповістити Клієнта про простій та його причини (п.3.1.5 Договору); 
- докласти максимальних зусиль для захисту прав та інтересів Клієнта у взаємовідносинах з перевізником (надавати документи, необхідну інформацію, представників, консультації тощо) (п.5.4 Договору). 
Позивач, в свою чергу зобов`язаний своєчасно перераховувати відповідачу грошові кошти, необхідні для проведення розрахунків з відповідними залізницями та іншими підприємствами, послуги яких необхідні для транспортування вантажів позивача (п. 3.2.1 Договору). 
Порядок та умови розрахунків між сторонами визначені розділом 4 Договору. 
У відповідності з пунктом 4.1. Договором за надання послуг за Договором відповідач має право на обумовлену винагороду. Окрім винагороди, платіж на користь відповідача включає витрати, які мають бути понесені відповідачем для виконання Договору. Вартість послуг (винагорода відповідача та вартість послуг третіх осіб, залучених відповідачем для організації надання послуг), виходячи зі специфіки перевезення та об`єму послуг, визначається та фіксується Сторонами в Заявках, або в Додатках до Договору, або в додаткових угодах до Договору, або в Протоколах погодження договірних цін, які підписуються вповноваженими представниками обох Сторін. Винагорода відповідача визначається як різниця між сумою погодженої із позивачем вартістю послуг і сумою фактичних витрат від третіх осіб, залучених відповідачем для організації надання послуг позивачу. 
Пунктом 4.2. Договору встановлено, що розрахунки з відповідачем за Договором позивач проводить на умові повної попередньої оплати на підставі відповідних рахунків. Рахунок наданий відповідачем, має бути оплачений позивачем протягом 3 (трьох) банківських днів з дня відправлення електронною поштою. 
Пунктом 4.4 Договору передбачено, що оплата на користь Відповідача має бути здійснена позивачем в повному обсязі (в повній сумі) без будь-яких вирахувань. 
Як зазначає позивач у позовній заяві, він 11 лютого 2022 р. звернувся до відповідача із заявою (вих. № 0216 від 11.02.2022 р.) на транспортно-експедиторське обслуговування продукції - глини кислототривкої ПЛГ-2, код вантажу 301010, у кількості 8000 тон (115 нп/вагонів) з періодом відправлення з 11.02.2022 по 28.02.2022 на станцію Жовтнева (експ.), код 418101, Одеська залізниця, одержувач вантажу - ТОВ «МСП НІКА-ТЕРА», ЄДРПОУ 22439446.
Відповідач листом вих. № 11/02-2022 від 11.02.2022 р. надав позивачеві інструкції щодо перевезення вказаного у заяві вантажу;
- на підставі отриманих інструкцій позивач надав відповідачу заявку № 11/02 від 11.02.2022 р.; 
- для виконання вказаної заявки відповідач надав позивачу рахунок № 66 від 22 лютого 2022 р. на сплату 356 400,00 грн., в тому числі 349 800,00 грн. - відшкодування витрат при перевезенні вантажу, 6 600,00 грн - винагорода відповідача; 
- позивач, зі свого боку платіжною інструкцією № 2812 від 23.02.2022 р. оплатив виставлений відповідачем рахунок у повному обсязі. 
Однак, як зазначає позивач в результаті повномасштабного вторгнення російських військ на територію України, після 24 лютого 2022 року залізничне сполучення було призупинено, внаслідок чого перевезення вантажу за заявкою № 11/02 від 11 лютого 2022 р. у відношенні вагонів 56526437, 52302452, 52365038, 53129631, 54780275, 55429948, 56259930, 56352412, 56575863, 56627573, 63553911 не відбулося, вантажоодержувачем вантаж отриманий не був. 
Позивач зазначає про те, що про зазначені обставини Відповідач, в порушення пункту 2.8 Договору, позивача не повідомив, жодних дій, спрямованих на врегулювання фінансових та інших питань, пов`язаних із виконанням заявки № 11/02 від 11.02.2022 р., не вчинив.
06 липня 2022 року, між позивачем і відповідачем підписано Акт звіряння взаємних розрахунків за Договором за період з 01.02.2022 р. по 06.07.2022, згідно з яким, за позивачем обліковується заборгованість перед відповідачем в сумі 153 720,00 грн. 
Позивач вважає, що послуги на суму 356 400,00 грн. з наведених вище підстав відповідач позивачу не надав, відтак, сплачена сума підлягає поверненню, а, отже за вирахуванням суми зустрічного зобов`язання (356 400,00 - 153 720,00) відповідач має повернути позивачу 202 680,00 грн.
Враховуючи наявність спору, позивач звернувся до відповідача з листом вих. № 0711 від 11.07.2022 р., в якому, посилаючись на ненадання відповідачем послуги, оплаченої на підставі рахунку № 66 від 22.02.2022 р., запропонував повернути необґрунтовано отримані кошти в сумі 202 680,00 грн.
У відповідь на вказане звернення відповідач в листі вих. № 13/07-2022 від 13.07.2022 р. зазначив, що спірні зобов`язання Відповідачем виконані, з тих підстав що Відповідач «надав власні напіввагони під навантаження та сплатив залізничний тариф, а залізниця прийняла ці вагони до перевезення». Відповідача, у вказаному листі зазначає, що перегляд (повернення) оплати послуг експедитора є можливим лише «у випадку коригування сум списання від перевізника». 
З огляду на це відповідач відмовився повернути позивачу сплачені останнім кошти, натомість, вимагає погашення заборгованості в розмірі 153 720,00 грн.
Не погоджуючись із позицією відповідача, позивач листами вих. № 0715 від 15.07.2022 р. та вих. № 0725 від 25 липня 2022 звертався до відповідача з вимогою повернути необґрунтовано утримувані кошти.
Відповідач листом вих. № 21/07-2022 від 21.07.2022 р. відмовився виконати вказану вимогу, зазначивши, що свої зобов`язання виконав, поніс фактичні витрати на оплату послуг залучених до виконання третіх осіб, а забезпечення доставки вантажу до станції призначення, на думку відповідача, не входить до обов`язків експедитора, адже є предметом договору перевезення вантажу, який до відповідача не має стосунку.
Таким чином, через неможливість врегулювання спору в позасудовому порядку, позивач звернувся до господарського суду за захистом своїх законних прав та інтересів.
Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.
Колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає, що відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають з дій осіб, передбачених актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, які такими актами не передбачені, але за аналогією зумовлюють виникнення цивільних прав та обов`язків; серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків закон визначає, зокрема, договори та інші правочини.
За приписами частини першої статті 9 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» договором транспортного експедирування встановлюється обов`язок однієї сторони (експедитора) за плату та за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання обумовлених договором послуг, що пов`язані з перевезенням вантажу.
Згідно з абзацом першим частини першої та частиною третьою статті 929 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором транспортного експедирування експедитор зобов`язується за плату і за рахунок клієнта виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних із перевезенням вантажу. При цьому умови такого договору визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом чи іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до частини першої статті 901 ЦК України договір про надання послуг передбачає обов`язок виконавця за завданням замовника надати послугу, яка споживається у процесі вчинення певної дії або провадження певної діяльності, тоді як замовник зобов`язаний оплатити виконавцеві надану послугу, якщо інше не передбачено договором.
Колегія суддів враховує, що за частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання підлягає виконанню належним чином згідно з умовами договору та вимогами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов і вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших звичайно встановлюваних вимог. Статтею 525 ЦК України закріплено недопустимість односторонньої відмови від зобов`язання чи односторонньої зміни його умов, якщо інше не передбачено договором або законом. Статтею 629 ЦК України визначено обов`язковість договору для виконання сторонами. Водночас статтею 610 ЦК України порушення зобов`язання визначається як його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач посилається на те, що на виконання Заявки № 11/02 ним протягом лютого 2022 року було забезпечено подання на станцію Челюскін під навантаження позивачу 115 власних вагонів.
Відповідач також вказує, що станом на 23.02.2022 його зобов`язання щодо надання позивачу власних вагонів для перевезення вантажу були виконані у повному обсязі, передбаченому Заявкою № 11/02. Разом з тим, унаслідок військової агресії російської федерації проти України та окупації частини її території, не всі вантажі було доставлено перевізником до станції Жовтнева (експ.). Зокрема, до станції призначення на вивантаження перевізником доставлено 45 вагонів, 39 вагонів за розпорядженням позивача переадресовано у дорозі на інші станції для інших одержувачів, а 31 вагон залишився на тимчасово окупованій території України, у тому числі 11 вагонів, зазначених позивачем у позовній заяві. При цьому надані відповідачем власні вагони №№ 52365277, 53143491, 54777933, 54781372, 56268170, 56352172, 56419344, 56591126, 56960966, 60026689, 64231988 було прийнято позивачем, завантажено та передано перевізнику для доставки вантажу до пункту призначення.
Місцевий господарський суд у своєму рішенні виходив з того, що за відсутності факту перевезення вантажу послуга з транспортного експедирування не може вважатися наданою, а відтак не підлягає оплаті, у зв`язку з чим дійшов висновку про те, що заборгованість у розмірі 202 680,00 грн підтверджена позивачем усіма належними й допустимими доказами, а тому позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Колегія суддів апеляційного господарського суду також враховує приписи статті 13 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими судочинство в господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін, а учасники справи наділені рівними правами щодо реалізації всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом; кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, що мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених законом.
Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, при цьому жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, надаючи оцінку як зібраним у справі доказам у цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів) з мотивуванням відхилення або врахування кожного з них.
За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному й об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог з покладенням витрат зі сплати судового збору на відповідача в порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
Щодо доводів апеляційних скарг, що місцевий господарський суд помилково прирівняв обов`язок експедитора до обов`язку перевізника забезпечити фактичну доставку вантажу, тоді як за змістом статті 929 ЦК України та статті 9 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» експедитор зобов`язується не здійснити перевезення власними силами, а виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних із перевезенням вантажу, колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає таке.
Місцевий господарський суд при прийнятті оскаржуваного рішення не ототожнював обов`язки експедитора з обов`язками перевізника доставити вантаж. Висновок суду першої інстанції ґрунтується на тому, що за відсутності факту перевезення вантажу (тобто фактичного результату, на досягнення якого була спрямована організаційна діяльність експедитора) послуга з транспортного експедирування не може вважатися наданою вцілому, а не в тому, що експедитор мав особисто здійснити перевезення. Це узгоджується з правовою позицією викладеною у постановах Верховного Суду від 20.02.2018 у справі №910/14398/16, від 20.03.2024 у справі №910/12080/22, згідно з якою транспортне експедирування не може розглядатися окремо від перевезення, оскільки є комплексом заходів, які супроводжують процес перевезення вантажів на всіх його стадіях, а тому кожна послуга, що надається експедитором клієнту, за своєю суттю є транспортною послугою; якщо перевезення не було виконано відповідно до заявки, одержана попередня оплата підлягає поверненню замовнику. Апелянти не навели переконливих доводів для відступу від цієї правової позиції, а самі посилаються на положення статті 929 ЦК України вибірково, оминаючи наведений висновки Верховного Суду щодо наслідків невиконання перевезення для оплати експедиторських послуг.
Щодо доводів апелянтів в частині того, що зміст зобов`язань експедитора за спірним перевезенням вичерпувався послугами, зазначеними у графі 15 заявки № 11/02 від 11.02.2022 (оплата тарифу та надання вагону), і що ці послуги були надані в повному обсязі, а тому підстав для повернення коштів немає, колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає таке.
Зміст заявки, як убачається з матеріалів справи, є документом, що деталізує параметри конкретного перевезення (станції відправлення й призначення, найменування та обсяг вантажу, тип рухомого складу тощо), а не вичерпним переліком договірних зобов`язань експедитора. Обсяг обов`язків відповідача визначений умовами генерального договору транспортного експедирування № МС-8/21/84 від 07.09.2021, зокрема пунктом 3.1 Договору, до якого, крім розрахунків із залізницею та наданням вагонів (п. 3.1.3), також віднесено обов`язок негайно повідомляти клієнта про зупинку вагонів на шляху прямування та її причини (п. 3.1.5 Договору) і докладати максимальних зусиль для захисту прав та інтересів клієнта у взаємовідносинах із перевізником (п. 5.4 Договору). Матеріали справи не містять доказів того, що відповідач повідомляв позивача про зупинку вагонів на окупованій території та про неможливість завершення перевезення, а також не містять доказів вчинення відповідачем будь-яких дій на захист інтересів позивача у відносинах із перевізником. Таким чином, навіть виходячи з власного тлумачення апелянтами обсягу договірних зобов`язань, відповідач не довів належного виконання і тих обов`язків, які прямо передбачені Договором. Це відповідає вимогам частини першої статті 526, статті 610 ЦК України щодо належного виконання зобов`язання.
Крім того, колегія суддів звертає увагу на пункт 2.7 Договору, яким сторони погодили, що факт належного надання послуг посвідчується підписанням акта наданих послуг, який готується відповідачем і надається щодо кожної виконаної заявки. Поряд з цим, матеріали справи не містять підписаного сторонами акта наданих послуг за заявкою № 11/02 від 11.02.2022, що свідчить про те, що сторони договору у визначеному ними самими порядку не зафіксували факту належного виконання спірного зобов`язання.
Щодо доводу про застосування частини другої статті 903 ЦК України (право на розумну плату в разі неможливості виконання не з вини виконавця).
Відповідач ТОВ «МС ГРУП ІНВЕСТ» посилається на те, що неможливість виконання договору про надання послуг виникла не з його вини, а внаслідок збройної агресії російської федерації та тимчасової окупації станції Челюскін, а тому відповідно до частини другої статті 903 ЦК України має право на отримання розумної плати в розмірі фактично понесених витрат.
Колегія суддів відхиляє ці доводи з наступних підстав. По-перше, позиція відповідача є внутрішньо суперечливою: одночасно стверджуючи, що зобов`язання за заявкою виконано ним у повному обсязі (тобто послугу надано), відповідач також стверджує, що виконання стало неможливим не з його вини (тобто послугу не надано з об`єктивних причин) - обидва твердження одночасно є взаємовиключними та не можуть бути покладені в основу єдиної правової позиції. По-друге, частина друга статті 903 ЦК України регулює ситуацію, коли неможливість виконання договору про надання послуг виникає з причин, що не залежать від виконавця цього договору, тобто самого експедитора. Матеріали справи свідчать, що причиною недосягнення результату стала неможливість виконання перевезення перевізником (АТ «Укрзалізниця») внаслідок бойових дій та тимчасової окупації відповідної території, а не обставини, які виникли безпосередньо у правовідносинах між позивачем і відповідачем за договором транспортного експедирування. Ризик обрання контрагента (перевізника) та узгодження з ним умов перевезення покладається на експедитора, який відповідно до статті 932 ЦК України відповідає перед клієнтом за порушення договору особами, залученими ним до виконання своїх обов`язків.
По-третє, посилання відповідача на статтю 904 ЦК України є передчасними, оскільки зазначена норма регулює відносини за договором про безоплатне надання послуг, тоді як спірний договір транспортного експедирування є оплатним (що прямо випливає з пункту 4.1 Договору та з власних доводів відповідача щодо права на «плату»). 
Щодо доводів апелянтів про відсутність вини перевізника та форс-мажорні обставини.
Доводи апелянтів щодо об`єктивного характеру перешкод у виконанні перевезення (збройна агресія, тимчасова окупація станції Челюскін) колегією суддів не заперечуються як факт. Водночас ці обставини, самі по собі, не є підставою для покладення на позивача (клієнта) ризику ненадання оплаченої ним послуги. Предметом позовних вимог у цій справі є не притягнення відповідача до договірної відповідальності за невиконання зобов`язання (стягнення збитків, неустойки), що вимагало б встановлення вини боржника, а вимога про повернення коштів, сплачених у формі попередньої оплати за послугу, яка фактично не була надана. 
За змістом пункту 4.2 Договору розрахунки здійснювалися на умовах повної попередньої оплати, тобто зустрічне надання позивача передувало наданню послуги відповідачем; за відсутності факту досягнення результату, на який була спрямована послуга (організація доставки вантажу до пункту призначення), відповідач не набув права утримувати одержані від позивача кошти незалежно від наявності або відсутності його вини в тому, що перевезення не відбулося.
Доводи апеляційної скарги ТОВ «ІНДУСТРІАЛЬНІ ТЕХНОЛОГІЇ» за своїм змістом дублюють доводи апеляційної скарги відповідача щодо правової природи договору транспортного експедирування та моменту, з яким пов`язується надання послуги. Зазначені доводи відхиляються судом апеляційної інстанції з підстав, викладених вище. Колегія суддів додатково зазначає, що момент, з яким третя особа пов`язує надання послуги (вчинення експедитором організаційних дій - подача вагонів, укладення договору перевезення), не спростовує висновку про те, що предметом заявки позивача було не абстрактне вчинення організаційних дій, а організація перевезення вантажу до конкретного пункту призначення; оскільки цей результат не був досягнутий з причин, які лежать поза межами договірних відносин позивача і відповідача, відсутні підстави вважати послугу наданою в розумінні статті 901 ЦК України. 
Щодо додаткового рішення про стягнення витрат на правничу допомогу.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 28.07.2025 позовні вимоги за задоволено повністю.
01.08.2025 від Товариства з обмеженою відповідальністю «Надра Приазов`я» надійшла заява про розподіл судових витрат у справі в якій заявник просить стягнути 48 000, 00 грн. витрат на правову допомогу.
Згідно зі ст. 221 ГПК України якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.
Відповідно до ч. 1 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Частиною 1 ст. 126 ГПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Згідно ч. 8 ст. 129 ГПК України передбачено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Як вбачається з матеріалів справи, 14.01.2025 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Надра Приазов`я» та Адвокатським об`єднанням «Фінанси і право» було укладено Договір про надання професійної правничої допомоги № 03/01-25 (далі - Договір).
Крім того, позивачем долучено до заяви Додаткову угоду № 1 до договору про надання професійної правничої допомоги та акт № 1 від 28.07.2025 надання - прийому професійних правничих послуг по Договору згідно якого позивачем одержано послуги на суму 48 000, 00 грн.
Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Частиною 2 ст. 126 ГПК України закріплено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до ч. 3 ст. 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
За змістом статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).
Згідно зі статтею 15 Господарського процесуального кодексу України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (стаття 16 Господарського процесуального кодексу України).
Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 зазначеного Кодексу ).
Водночас за змістом частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Об`єднана палата Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду у постанові від 03 жовтня 2019 року №922/445/19 зазначила, що загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України. Разом із тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.
Зокрема, відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.
Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 статті 129 цього Кодексу.
Під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який тим не менш, повинен ґрунтуватися на більш чітких критеріях, визначених у частині 4 статті 126 ГПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності цим критеріям заявлених витрат. Аналогічна правова позиція викладена в постанові від 07.08.2018 Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі № 916/1283/17.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Місцевий господарський суд, дослідивши матеріали справи, щодо співмірності витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, а також часом, витраченим на їх виконання, дійшов правильного висновку, що заявлена відповідачем сума є необґрунтованою.
Аналогічна правова позиція щодо застосування критерію необґрунтованості та неспівмірності заявленої до стягнення суми витрат із реальністю таких витрат, з посиланням зокрема, на незначний обсяг юридичної та технічної роботи щодо підготовки справи до розгляду у господарському суді та на тривалість судових засідань міститься у Додатковій ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 21.07.2020 у справі 915/1654/19.
З урахуванням викладеного та вищезазначених обставин, місцевий господарський суд дійшов правильного висновку про зменшення заявленої до відшкодування суми за надання правничої допомоги позивачу у даній справі до 24 000, 00 грн.
Відповідач оскаржуючи додаткове рішення суду першої інстанції в частині стягнення 24 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, вважав розумним відшкодування в розмірі не більше 1 500,00 грн, водночас вимагаючи одночасно і повної відмови у стягненні цих витрат незалежно від результату розгляду скарги щодо основного рішення. 
Колегія суддів звертає увагу на внутрішню суперечливість такої вимоги: заявляючи одну прохальну вимогу про зменшення розміру витрат до конкретної суми та іншу про повну відмову в їх стягненні, відповідач не наводить самостійного обґрунтування, чому визначена ним сума (1 500,00 грн) є розумною, а водночас не підлягає стягненню.
Розмір витрат на професійну правничу допомогу, з урахуванням критеріїв, передбачених частиною 5 статті 129 ГПК України (складність справи, обсяг наданих послуг, значення справи для сторони), а також з урахуванням наведеної відповідачем правової позиції Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц щодо критеріїв реальності та розумності адвокатських витрат, визначений судом першої інстанції з урахуванням складання позивачем трьох процесуальних документів (позовна заява, відповідь на відзив, заперечення щодо клопотання про залучення третіх осіб) без участі адвоката в судових засіданнях. Колегія суддів зазначає, що зменшення заявленої позивачем суми судом першої інстанції з 48 000,00 грн до 24 000,00 грн вже відображає застосування критерію співмірності, а відповідач не навів переконливих доказів на спростування обґрунтованості визначеної судом першої інстанції суми, обмежившись посиланням на загальні критерії без конкретизації, чому саме заявлена ним сума є завищеною в частині кожної зі складових.
З огляду на викладене, колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає, що доводи апелянтів, наведені в апеляційних скаргах, спростовуються встановленими обставинами справи та застосованими нормами матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим підстави для задоволення апеляційних скарг відсутні.
Досліджуючи питання обсягу висвітлення доводів скаржника у судовому рішенні та вичерпності висновків суду, колегія суддів апеляційного господарського суду керується правовою позицією Європейського суду з прав людини, викладеною у справі «Проніна проти України» (рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у зазначеному рішенні вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди наводити обґрунтування своїх рішень, однак це не може розцінюватися як вимога надавати детальну відповідь на кожний аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення, а також з урахуванням розмаїття доводів, які сторона може заявити суду, та відмінностей, наявних у державах-учасницях щодо законодавчих положень, правових традицій, викладення й формулювання судових рішень. Відтак питання дотримання судом обов`язку щодо обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути з`ясоване лише з урахуванням конкретних обставин справи.
З огляду на наведене, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що в цій постанові надано вичерпну відповідь на всі істотні та вагомі питання, які виникають при кваліфікації спірних правовідносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному аспектах, а доводи, викладені скаржниками в апеляційних скаргах, не спростовують обґрунтованих і правомірних висновків суду першої інстанції щодо задоволення позову у даній справі.
Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.
Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Нормою статті 276 ГПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що доводи апеляційних скарг Товариства з обмеженою відповідальністю «МС ГРУП ІНВЕСТ» та Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНДУСТРІАЛЬНІ ТЕХНОЛОГІЇ» не спростовують правильності висновків суду першої інстанції про задоволення позовних вимог, а рішення Господарського суду міста Києва від 28.07.2025 та додаткове рішення від 05.08.2025 у справі № 910/1110/25 ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим підстав для їх скасування, передбачених статтею 277 ГПК України, колегія суддів не встановила. 
Судові витрати.
Згідно зі статтею 129 ГПК України витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржників.
Керуючись ст. ст. 74, 129, 269, 271, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,
УХВАЛИВ:
1. Апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНДУСТРІАЛЬНІ ТЕХНОЛОГІЇ» та Товариства з обмеженою відповідальністю «МС Груп Інвест» на рішення Господарського суду міста Києва від 28.07.2025 у справі №910/1110/25 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 28.07.2025 у справі №910/1110/25 залишити без змін.
3. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «МС Груп Інвест» на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 05.08.2025 у справі №910/1110/25 залишити без задоволеня.
4. Додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 05.08.2025 у справі №910/1110/25 залишити без змін.
5. Матеріали справи №910/1110/25 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено 16.07.2026.

Головуючий суддя Г.А. Кравчук 

Судді Н.М. Спаських

Г.П. Коробенко