ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2026 року
м. Київ

справа № 332/2354/23
провадження № 61-10808св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, як органи опіки та піклування: районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району, районна адміністрація Запорізької міської ради по Заводському району, Центральне управління соціального захисту населення Дніпровської міської ради у Центральному районі, Дніпровська міська рада у Центральному районі, Центральна адміністрація Дніпровської міської ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду міста Запоріжжя від 28 січня 2025 року у складі судді Погрібної О. М. та постанову Запорізького апеляційного суду від 18 червня 2025 року у складі колегії суддів Трофимової Д. А., Гончар М. С., Онищенка Е. А., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, як органи опіки та піклування: районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району, районна адміністрація Запорізької міської ради по Заводському району, Центральне управління соціального захисту населення Дніпровської міської ради у Центральному районі, Дніпровська міська рада у Центральному районі, Центральна адміністрація Дніпровської міської ради, про позбавлення батьківських прав. 

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав.

В обґрунтування позову зазначала, що сторони у справі є батьками малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Син проживає разом із нею, знаходиться на її утриманні та утриманні її теперішнього чоловіка - ОСОБА_4 . Батько дитини працює, добре заробляє та має змогу утримувати і її, і спільну дитину. Інших доходів, крім соціальної допомоги держави, у неї немає. Інших дітей, окрім спільної дитини, а також непрацездатних батьків відповідач не має. Відповідач матеріальну допомогу на утримання дитини своєчасно не виплачує, угоди про розмір та добровільну сплату аліментів на утримання дитини між ними не досягнуто.

Відповідно до наказу Заводського районного суду міста Запоріжжя від 16 квітня 2021 року у справі № 332/1412/21 стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на утримання сина в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до повноліття дитини.

З моменту, коли відповідач проживає окремо від дитини, він з дитиною взагалі не бачився, жодним чином не цікавився її особистим життям, вихованням та становленням як особистості. Зустрічі з дитиною ініціював лише з метою зустрітися з нею та агресивно дорікати за розлучення. Участі у вихованні та догляді за дитиною не брав, взагалі не займається її фізичним, духовним та моральним вихованням і розвитком. Процесом розвитку дитини не цікавиться. Матеріальної допомоги вчасно не надає, хоча за рішенням суду повинен сплачувати аліменти регулярно. 

За повідомленням Запорізької гімназії № 101 Запорізької міської ради ОСОБА_2 інколи цікавиться навчанням дитини через листування у «Viber», проте саме мати дитини ОСОБА_1 займається вихованням та навчанням сина.

Згідно відповіді КЗ «Запорізький обласний центр соціально-психологічної допомоги» Запорізької обласної ради про результати психологічного дослідження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у сім`ї з матір`ю та її новим чоловіком ОСОБА_4 дитина відчуває себе комфортно та безпечно. В той же час дитина висловлювала побоювання щодо свого батька ОСОБА_2 .

На думку позивача це свідчить про дві вкрай важливі речі - наявність величезного страху у дитини перед особою, яка має права щодо цієї дитини, та висловлення глибокої симпатії та любові до матері та її чоловіка.

Зазначає, що причинами фактичної неможливості участі батька дитини у вихованні та спілкуванні з дитиною є ті самі, що стали причиною розлучення, а саме, що ОСОБА_2 зловживає регулярно наркотичними речовинами та алкоголем, внаслідок чого веде себе вкрай неадекватно та агресивно, при цьому має здатність часто вводити в оману інших осіб щодо себе.

Сторони припинили фактичні шлюбні відносини в березні 2021 року. До червня 2021 року відповідач не виявляв особливого бажання спілкуватися з дитиною, хоча в нього постійно була така можливість, використовував це для спроб її принизити та познущатись з неї. Під час побачень з сином він на нього практично не звертав уваги, весь час присікуючись до неї та намагаючись продовжити агресивні та безглузді розмови, які були під час їх суперечок у шлюбі. Відповідача дуже розлютило рішення суду про розлучення та її наступний шлюб з теперішнім її чоловіком, який є шановною людиною та працівником правоохоронних органів. Вважає, що відповідач вживає заходи з нібито ініціювання зустрічей із сином з огляду на факт її шлюбу, офіційного розлучення та того факту, що її чоловік є поліцейським. Вважає, що оскільки ОСОБА_2 раніше був засуджений до реального строку відбуття покарання, тому якісь «принципи» його колишнього життя порушує цей факт.

ОСОБА_2 фактично не бере участі у вихованні сина, не відвідував із ним лікарів та дитячий садок. У березні 2021 року він забрав медичну карту дитини та повернув її лише у липні, створивши ризик для здоров`я сина.

У новому дитячому садочку відповідач поводився конфліктно: ходив навколо закладу, голосно розмовляв та вимагав віддати йому дитину, однак методист припинила його поведінку.

Позивач зазначала, що спосіб життя та поведінка відповідача становлять небезпеку для дитини. Під час шлюбу він не займався вихованням сина, багато часу проводив за комп`ютерними іграми, вживав наркотичні засоби, поводився агресивно щодо неї та вимагав відводити дитину до садочка навіть під час хвороби.

Також позивач стверджувала, що відповідач виготовляв наркотичні засоби у своїй квартирі. Після припинення спілкування із сином він телефонував дитині та використовував висловлювання, які, на її думку, мали негативний психологічний вплив на дитину та свідчили про неадекватність його поведінки.

Крім того, через кілька тижнів після початку повномасштабної агресії російської федерації проти України відповідач активізував спроби побачити сина, телефонував позивачу та погрожував їй розправою, посилаючись на воєнні дії.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просила суд позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Заводський районний суд міста Запоріжжя рішенням від 28 січня 2025 року, яке залишив без змін Запорізький апеляційний суд постановою від 18 червня 2025 року, у задоволенні позовних вимог відмовив.

Рішення суду мотивовано тим, що позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам щодо дітей на їх виховання, захист їх інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дітьми, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено. Належних та допустимих доказів винної поведінки та ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків судом не встановлено і позивачем не доведено. Навпаки, відповідач заперечує вимоги позивача та пояснює, що він має бажання виховувати сина, що вказує на його зацікавленість у збереженні зв`язків зі своєю дитиною. Такий факт заперечення відповідачем проти позову про позбавлення його батьківських прав свідчить про його інтерес до дитини і бажання брати участь у її вихованні. Позивачем ОСОБА_1 при розгляді спору не доведено суду, яка реальна мета має бути досягнута шляхом позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, як це змінить існуючу ситуацію на кращу і сприятиме захисту інтересів дитини. ОСОБА_2 не виносилися попередження про неналежне виконання батьківських обов`язків, його поведінка не була предметом розгляду компетентних органів. Матеріали справи не містять даних про притягнення ОСОБА_2 до юридичної відповідальності.

Короткий зміст вимог касаційної скарги 

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2025 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.
Рух справи в суді касаційної інстанції 

Верховний Суд ухвалою від 08 вересня 2025 року відкрив касаційне провадження у зазначеній справі та витребував її із Заводського районного суду міста Запоріжжя.

26 вересня 2025 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 

У касаційній скарзі як підставу для касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених в постановах Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 661/2532/17, від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/25 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Заявник вказує, що самого факту заперечення проти позову є недостатньо щоб підтвердити належний інтерес до своєї дитини. 

Заявник вказує, що суд визнав належним та достатнім висновок органу опіки та піклування за місцем проживання батька, а висновок, зроблений за місцем проживання дитини не був долучений до матеріалів справи (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Відзив на касаційну скаргу не надходив

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суд установив, що сторони з 09 липня 2010 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який Заводський районний суд міста Запоріжжя рішенням від 24 лютого 2021 року розірвав.

Сторони мають малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження (повторним) серії НОМЕР_1 від 21 липня 2021 року (т. 1 а. с. 13).

Заводський районний суд міста Запоріжжя судовим наказом від 16 квітня 2021 року у справі № 332/1412/21 зобов`язав ОСОБА_2 сплачувати аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку та не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 12 квітня 2021 року.

Згідно з довідкою Лівобережного ВДВС у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 02 січня 2025 року № 686/3-ж станом на 02 січня 2025 року на виконанні у ВДВС перебуває виконавче провадження № 70831164 з примусового виконання виконавчого листа № 332/1412/21, виданого 16 квітня 2021 року Заводським районним судом міста Запоріжжя, щодо стягнення аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Станом на 02 січня 2025 року заборгованість зі сплати аліментів відсутня (т. 2 а. с. 94).

За результатами психологічного дослідження дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проведеного практичним психологом КЗ «Запорізький обласний центр соціально-психологічної допомоги» Запорізької обласної ради (далі - КЗ «ЗОЦСПД» ЗОР) Бондаренко М. О. з метою підтвердження або спростування факту домашнього насильства по відношенню до нього з боку його біологічного батька ОСОБА_2 , за період з 14 вересня 2022 року по 20 вересня 2022 року, відбулося чотири зустрічі.

Згідно з висновками цього дослідження психолог припускає вірогідність ознак домашнього насильства по відношенню до дитини з боку її біологічного батька ОСОБА_2 під час проживання з ним на одній житловій площі, а саме: насильницького вилучення як власних грошових коштів самої дитини, так і грошей її матері (ознака економічного насильства); часте ігнорування дитини (ознака психологічного насильства); вимушеності дитини періодично ставати свідком (очевидцем) психологічного насильства проти її волі (навмисне завдання батьком психологічної шкоди матері в присутності дитини шляхом використання криків).

Примус особи ставати свідком актів психологічного насильства без на те її згоди також є одним з проявів психологічного насильства.

За підсумками проведеного дослідження психологом також з`ясовано, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з домашнім насильством з боку своєї матері ОСОБА_1 та чоловіка матері ОСОБА_4 , з якими він нині проживає, не стикався. Психологічний клімат в нинішньому складі сім`ї хлопчика є здоровим і сприяє формуванню у дитини надійного типу прив`язаності (т. 1 а. с. 7, 8).

На адвокатський запит від 05 квітня 2023 року № 44 КЗ «ЗОЦСПД» ЗОР повідомив, що 14 вересня 2022 року ОСОБА_1 разом зі своїм сином ОСОБА_3 звернулися до КЗ «ЗОЦСПД» ЗОР з метою проведення діагностики психоемоційного стану дитини та діагностики на предмет наявності або відсутності ознак домашнього насильства до хлопчика з боку його батька ОСОБА_2 під час проживання з ним. В результаті дослідження психоемоційного стану дитини було складено психологічний висновок (т. 1 а. с. 9, 10).

Щодо відомостей, які стосуються біологічного батька дитини ОСОБА_2 , то КЗ «ЗОЦСПД» ЗОР у своїй діяльності керується пунктом 8.2.2 Положення КЗ «ЗОЦСПД» ЗОР, затвердженого рішенням Запорізької обласної ради від 31 жовтня 2013 року № 38, в якому зазначається обов`язок вести свою діяльність з дотриманням принципів захисту прав людини, гуманності, законності, доступності послуг, конфіденційності, поваги до особистості. Також відповідно до пункту 4.1 Етичного кодексу психолога, психолог зобов`язаний додержуватися конфіденційності у всьому, що стосується взаємин психолога з клієнтом, подробиць особистого життя клієнта та його життєвих обставин. Конфіденційності можна не додержуватись, якщо клієнт просить або згоджується, аби в його інтересах інформацію було передано іншій особі.

Зі слів ОСОБА_1 було декілька інцидентів, пов`язаних з дитиною ОСОБА_3 та його біологічним батьком ОСОБА_2 , які потребували втручання правоохоронних органів. Також з її слів, вона, і біологічний батько ОСОБА_5 , є законними представниками дитини.

На адвокатський запит від 04 квітня 2023 року № 08 адміністрація Запорізької гімназії № 101 Запорізької міської ради надала відповідь від 06 квітня 2023 року № 99, відповідно до якої ОСОБА_3 навчається в 2-Г класі з 1 класу. ОСОБА_1 - мати ОСОБА_3 опікується сином з початку навчання та дотепер. За інформацією, яку класному керівнику та адміністрації Запорізької гімназії № 101 повідомила мати ОСОБА_5 - ОСОБА_1 , саме вона займається вихованням та навчанням сина, вирішує фінансові, організаційні та інші питання стосовно життєдіяльності дитини. Гімназія не володіє інформацією щодо інцидентів або подій, пов`язаних з ОСОБА_3 , його батьками чи одним із батьків. Мати дитини, ОСОБА_1 , регулярно опікується навчальним процесом та досягненнями сина, завжди присутня на батьківських зборах. Має активну громадську позицію. ОСОБА_5 присутній на всіх онлайн-уроках та вчасно виконує домашні завдання, займається в секції «ушу». Під час очного навчального процесу ОСОБА_5 ніколи не пропускав заняття без поважної причини, завжди брав активну участь у житті класу. Батько дитини, ОСОБА_2 , інколи цікавиться навчальними досягненнями ОСОБА_5 через листування з класним керівником ОСОБА_6 у «Viber» (т. 1 а. с. 11).
Відповідно до характеристики учня 3-Г класу Запорізької гімназії № 101 Запорізької міської ради ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від 12 лютого 2024 року № 63 ОСОБА_3 навчається у Запорізькій гімназії № 101 з першого класу. На цей момент навчається у 3-Г класі. Рівень навчальних досягнень учня середній, має успіхи з математики та української мови. Для дистанційного навчання учень забезпечений планшетом, має необхідне шкільне приладдя для навчання. ОСОБА_7 має хороший фізичний і достатній розумовий розвиток. Навчається в міру своїх можливостей. На уроках проявляє увагу і достатньо активний в опануванні нових знань та компетентностей, справляється із завданнями програмного матеріалу. Домашні завдання виконує систематично. ОСОБА_1 - мати ОСОБА_3 опікується сином з початку навчання і дотепер. За інформацією, яку класному керівнику та адміністрації Запорізької гімназії № 101 Запорізької міської ради повідомила мати ОСОБА_5 , саме вона займається вихованням та навчанням сина, вирішує фінансові, організаційні та інші питання стосовно життєдіяльності дитини. Класний керівник 3-Г класу - ОСОБА_6 не володіє інформацією щодо інцидентів або подій, пов`язаних з ОСОБА_3 , його батьками чи одним із батьків. Мати дитини, ОСОБА_1 , регулярно опікується навчальним процесом та досягненнями сина, завжди присутня на батьківських зборах. Має активну громадську позицію. ОСОБА_5 присутній на онлайн-уроках та вчасно виконує домашні завдання, займається в секції «ушу». Під час очного навчального процесу ОСОБА_5 ніколи не пропускав заняття без поважної причини, завжди брав активну участь у житті класу. Батько дитини - ОСОБА_2 інколи цікавиться досягненнями ОСОБА_5 через листування з класним керівником у месенджерах (т. 1 а. с. 91, 92).

Згідно акта обстеження умов проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , від 09 лютого 2024 року житло складається з трьох кімнат, кухні, сумісного санвузла. Наявні водо-, газо-, електропостачання. Умови проживання добрі. В залі є розкладний диван, стіл, тумба, телевізор, комп`ютер, столик. В спальні є двоспальне ліжко, 2 тумби, шафа для одягу. В третій кімнаті є ліжко, стіл, шафа для одягу, холодильник. Для виховання та розвитку дитини створено такі умови: є спальне місце, куточок для навчання. За зазначеною адресою проживають ОСОБА_2 та ОСОБА_8 - співмешканка. Проведено бесіду з ОСОБА_2 , який повідомив, що спілкувався з малолітнім ОСОБА_3 23 грудня 2021 року в Запорізькій гімназії № 101Запорізької міської ради. Матір дитини створює перешкоди у спілкуванні батька з сином, не виконує рішення органу опіки та піклування по Шевченківському району, обмежує спілкування ОСОБА_2 з сином, не повідомляє місце проживання. ОСОБА_2 не згоден з позбавленням його батьківських прав (т. 1 а. с. 89, 90).

ОСОБА_2 до адміністративної чи кримінальної відповідальності не притягався, що підтверджується довідкою відділення поліції № 1 Запорізького районного УП ГУНП в Запорізькій області від 23 лютого 2024 року № 1464/43/03/4-2024 (т. 1 а. с. 103).

Відповідно до повідомлення відділу по Шевченківському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради від 20 лютого 2024 року № 11-08/383 та акта обстеження умов проживання щодо обстеження умов проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який мешкає разом з матір`ю, ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_2 , 19 лютого 2024 року спеціалістами відділу було здійснено вихід за місцем проживання матері - ОСОБА_1 та малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , але потрапити до будинку та провести бесіду з матір`ю та дитиною не вдалося з причини відсутності господарів удома. Спеціалісти відділу зателефонували матері ОСОБА_1 , яка повідомила, що наразі з малолітнім сином ОСОБА_3 мешкають у м. Дніпрі. Житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , мати не орендує, договір оренди припинила. Повертатися до м. Запоріжжя не планує (т. 1 а. с. 104, 105).

Згідно довідки від 02 квітня 2024 року № 1202-5003208321/19801 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, ОСОБА_1 фактично проживає за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідно довідки від 02 квітня 2024 року № 1202-5003208373/19802 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_3  (т. 1 а. с. 114).

Згідно наданого Головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України витягу від 16 вересня 2024 року № 19-63171/18/24-Вих за наявною у цій Базі даних інформацією щодо перетинання державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованою територією України в період з 01 січня 2022 року по 13 вересня 2024 року (станом на 15:30) ОСОБА_1 перетинала державний кордон України: 09 червня 2023 року, пункт пропуску Краковець, виїзд; 23 червня 2023 року, пункт пропуску Краковець, в`їзд; 22 квітня 2024 року, пункт пропуску Шегині, виїзд; 03 травня 2024 року, пункт пропуску Краковець, в`їзд.

ОСОБА_3 перетинав державний кордон України: 09 червня 2023 року, пункт пропуску Краковець, виїзд; 23 червня 2023 року, пункт пропуску Краковець, в`їзд; 22 квітня 2024 року, пункт пропуску Шегині, виїзд; 03 травня 2024 року, пункт пропуску Краковець, в`їзд (т. 1 а. с. 202).

Згідно відповіді служби у справах дітей Центральної адміністрації Дніпровської міської ради від 25 липня 2024 року № 03/17-1851 в телефонному режимі зі слів матері ОСОБА_1 стало відомо, що на цей час вона разом з сином вже кілька тижнів перебуває за кордоном у Німеччині. Враховуючи зазначене, обстежити умови проживання родини та з`ясувати думку малолітнього ОСОБА_3 щодо позбавлення батьківських прав батька немає можливості (т. 1 а. с. 184).

29 серпня 2024 року районною адміністрацією Запорізької міської ради по Заводському району наданий висновок про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , відповідно до якого враховуючи ставлення батька до виконання батьківських обов`язків, акти обстеження матеріально-побутових умов проживання батька, його незгоду з позбавленням батьківських прав, рішення комісії з питань захисту прав дитини, керуючись статтею 164 СК України, виходячи з інтересів малолітнього, районна адміністрація Запорізької міської ради по Заводському району, як орган опіки та піклування вирішила, що ОСОБА_2 недоцільно позбавляти батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (т. 1 а. с. 186, 187).

В провадженні Заводського районного суду міста Запоріжжя перебуває цивільна справа № 332/2769/22 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району, як орган опіки та піклування, орган опіки та піклування Центральної адміністрації Дніпропетровської міської ради, орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способів участі у вихованні, спілкуванні з малолітньою дитиною, провадження у якій відкрито 01 грудня 2022 року, тобто до подання ОСОБА_1 позовної заяви у цій справі. 

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Частиною першою статті 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до пункту 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 21 грудня 1995 року (далі - Конвенція про права дитини), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язанні виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78).

Згідно з частиною першою статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

В постанові Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 308/13654/21 наведено такі правові висновки: «ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори як кожен окремо, так і в сукупності можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Жорстоке поводження з дитиною полягає у фізичному або психічному насильстві, застосуванні недопустимих методів виховання, приниженні людської гідності дитини тощо.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

ЄСПЛ в рішенні у справі «Хант проти України» вказав, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт заперечення відповідачем проти позбавлення його батьківських прав може свідчити про його інтерес до дитини.

Якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При ухваленні рішення про відібрання дитини від батьків може виникнути необхідність врахування низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я. З іншого боку, той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (пункт 50 рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України).

У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків».

У постанові Верховного Суду від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18 вказано, що зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось з батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити у задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і при наявності вини у діях батьків.

Разом із тим відповідно до статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору про позбавлення батьківських прав. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

Відповідно до частин п`ятої, шостої статті 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню й оцінці судом на основі всіх наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 26 липня 2021 року у справі № 638/15336/18, від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22, від 15 листопада 2023 року у справі № 932/2483/21, від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23).

Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанови від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22, від 28 лютого 2024 року у справі № 303/4697/22, від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23 та інші).

У спірних правовідносинах, які стосуються вкрай чутливої сфери та долі дитини, інтереси якої превалюють над формальним тлумаченням норм права, питання про застосування крайнього заходу впливу на батьків - позбавлення батьківських прав - слід вирішувати у контексті кожної конкретної справи без формального та уніфікованого підходу лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, що мають значення для вирішення спору, та вивчення і дослідження усіх доказів як у сукупності, так і кожного доказу окремо.

Верховний Суд враховує, що відповідач ОСОБА_2 не є особою, поведінка якої негативно впливає на дитину, а тому припинення сімейних відносин із ним не відповідає її інтересам. Суд не встановив і позивач не довів свідомого та остаточного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, а також не обґрунтував, яким чином позбавлення батьківських прав покращить становище дитини. Відповідач ОСОБА_2 заперечував проти позбавлення його батьківських прав та зазначав, що позивач перешкоджає його спілкуванню із сином. Відповідач ОСОБА_2 до адміністративної чи кримінальної відповідальності не притягувався.

Тому, врахувавши те, що позивач не довів навмисного ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків та його винної поведінки, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильних висновків про відсутність підстав, передбачених частиною першою статті 164 СК України, для застосування до відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення його батьківських прав.

Доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції помилково взяв до уваги висновок районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , а за місцем проживання дитини висновок не був долучений до матеріалів справи є безпідставними, оскільки згідно відповіді служби у справах дітей Центральної адміністрації Дніпровської міської ради в телефонному режимі ОСОБА_1 повідомила, що вона разом з сином перебуває за кордоном, а тому обстежити умови проживання родини та з`ясувати думку малолітнього ОСОБА_3 щодо позбавлення батьківських прав батька немає можливості.

Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги щодо ігнорування думки дитини, оскільки суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. 

Дитина була опитана судом як першої, так і апеляційної інстанції. При цьому суд врахував, що думка дитини не завжди може відповідати її інтересам.

Доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення у справі «Пономарьов проти України» та ін.) повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів першої інстанції та апеляційної інстанції.

Викладене свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, немає підстав для нового розподілу судових витрат.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне судове рішення лише з формальних підстав (частина друга статті 410 ЦПК України).

З огляду на вказане колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої інстанції та апеляційної інстанції не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду міста Запоріжжя від 28 січня 2025 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 18 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: | А. І. Грушицький
| І. В. Литвиненко
| Є. В. Петров