Справа № 296/1068/25
2/296/1604/26 

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"19" травня 2026 р. м.Житомир

Корольовський районний суд м. Житомира у складі:
головуючого судді Анциборенко Н.М.,
за участю секретаря судового засідання Дальянської В.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Житомирі у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у судове засідання цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до КП «ПАРК» Житомирської міської ради про визнання протиправною бездіяльності щодо ненадання частини відпустки та стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Корольовського районного суду м.Житомира з позовом і просить встановити факт порушення керівництвом Комунального підприємства «Парк» Житомирської міської ради Закону України «Про відпустки» по відношенню до нього згідно наказу №70-к/тм від 12 листопада 2024 року «Про надання першої частини щорічної основної відпустки ОСОБА_2 », стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 5426,30 грн.
З урахуванням уточнення позовних вимог позивач просить визнати протиправною бездіяльність Комунального підприємства «Парк» Житомирської міської ради щодо ненадання йому частини відпустки, просить стягнути 7000грн. моральної шкоди та 900грн. витрат на правову допомогу.
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що є інвалідом 2-ї групи, працює головним енергетиком в комунальному підприємстві «ПАРК» Житомирської міської ради з 01.04.2019. 
11.11.2024 року позивач звернувся до відповідача з письмовою заявою надати йому щорічну основну відпустку терміном 30 календарних днів. 12.11.2025 наказом №70-к/тм йому була надана «перша частина щорічної основної відпустки в кількості 20 календарних днів».
Вважає, що роботодавець в порушення ст. 12 Закону України «Про відпустки» поділив відпустку на частини без його згоди. Посилається на статтю 10 Закону України «Про відпустки», відповідно до якої особам з інвалідністю щорічні відпустки за бажанням працівника надаються в зручний для нього час, та на статтю 6 Закону України «Про відпустки», відповідно до якої особам з інвалідністю I і II груп надається щорічна основна відпустка тривалістю 30 календарних днів.
30.01.2025 відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано судді Анциборенко Н.М. для розгляду (а.с.14).
Ухвалою Корольовського районного суду м.Житомира від 10.02.2025 позовну заяву залишено без руху, надано строк для усунення недоліків (а.с.15).
27.02.2025 на виконання вимог ухвали Корольовського районного суду від 10.02.2025 позивачем подано заяву про усунення недоліків (а.с.17-49).
05.03.2025 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у судове засідання (а.с.50).
Відповідач відзив на позов до суду не надав, копія ухвали про відкриття провадження у справі від 05.03.2025 разом з копією позовної заяви з додатками судом направлялися на юридичну адресу відповідача, що підтверджується рекомендованими повідомленнями, згідно яких міститься відмітка про те, що повідомлення вручені (а.с.57,59).
Згідно з ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ч.1 ст.174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи.
Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд встановив наступне. 
Відповідно до довідки від 10.04.2024 №01/77, виданої КП «Парк» Житомирської міської ради, ОСОБА_1 працює в КП «Парк» Житомирської міської ради на посаді головного енергетика відділу головного енергетика з посадовим окладом згідно штатного розпису.
Відповідно до посвідчення серія НОМЕР_1 , виданого 02.03.2007, ОСОБА_1 є інвалідом 2 групи. Відповідно до довідки до акту огляду МСЕК серія ЖИА №088811, виданої 20.01.2009 інвалідність встановлена на безтерміновий строк.
Відповідно до заяви ОСОБА_1 від 11.11.2024, адресованої директору КП «Парк» Житомирської міської ради, він просить надати йому відповідно до ст. 6 Закону України «Про відпустки» щорічну основну відпустку терміном 30 календарних днів з 04.12.2024, а також додаткову відпустку терміном 6 календарних днів.
Згідно з наказом від 12.11.2024 №70-к/тм КП «Парк» Житомирської міської ради Кунику Сергію Івановичу надано першу частину щорічної основної відпустки в кількості 20 календарних днів з 04.12.2024 по 23.12.2024 за відпрацьований період з 01.04.2024 по 31.03.2025 та додаткову відпустку в кількості 6 календарних днів з 24.12.2024 по 29.12.2024 за відпрацьований період з 01.04.2023 по 31.03.2024. 
При цьому, в преамбулі наказу роботодавець посилається на статтю 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», статтю 10 Закону України «Про відпустки».
Оцінивши зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Так, відповідно до частини 7 статті 6 Закону України «Про відпустки» особам з інвалідністю I і II груп надається щорічна основна відпустка тривалістю 30 календарних днів, а особам з інвалідністю III групи - 26 календарних днів.
Відповідно до пункту 2 глави XIX „Прикінцеві положення“ Кодексу законів про працю під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України "Про правовий режим воєнного стану", діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану".
Статтєю 45 Конституції України встановлено засадничі, обов`язкові та непорушні конституційні гарантії реалізації права на відпочинок, які полягають у забезпеченні цього права наданням днів щотижневого відпочинку, оплачуваної щорічної відпустки, установленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи в нічний час (частина друга); у визначенні саме законом максимальної тривалості робочого часу, мінімальної тривалості відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідних та святкових днів, а також інших умов здійснення цього права (частина третя). Тобто лише законом мають бути визначені всі вказані конституційні гарантії - і за змістом, і за мінімальним обсягом.
Конституційний Суд України в рішенні № 3-р/2026 від 19.05.2026 зазначає, що право на оплачувану щорічну відпустку є однією з конституційних гарантій реалізації права на відпочинок і законодавець зобов`язаний унормувати законом надання такої відпустки, її мінімальну тривалість і оплатність, тобто визначити найменшу кількість тижнів або днів вільного від виконання трудових обов`язків часу, що його роботодавець повинен надати кожному, хто працює, за поточний рік роботи з належною оплатою такого часу; оплатний характер щорічної відпустки мінімальної тривалості є її органічною ознакою, оскільки лише тоді така відпустка буде дієвою конституційною гарантією реалізації конституційного права на відпочинок. Отже, конституційне право на відпочинок разом із засадничими, обов`язковими та непорушними конституційними гарантіями реалізації цього права, зокрема, правом на оплачувану щорічну відпустку мінімальної тривалості, є елементами конституційного статусу людини. Оплачувана щорічна відпустка мінімальної тривалості в соціальній державі гарантована законом і є невіддільним засадничим трудовим правом кожної людини, яка працює, і базовою соціально-економічною вигодою для неї. Сутність конституційного права на відпочинок полягає в забезпеченні мінімальної тривалості щорічної відпустки, достатньої для відновлення психофізіологічних функцій організму працівника, і в гарантуванні оплати такої відпустки, що невіддільно від реалізації прав на відпочинок та працю.
Досліджуючи вказані конституційні гарантії у взаємозв`язку з конституційним правом на відпочинок та принципом балансу між працею і особистим життям, Конституційний Суд України в рішенні № 3-р/2026 від 19.05.2026 вказує, що особи з інвалідністю, хоча прямо й не визначені конституційними приписами, потребують збільшеної тривалості оплачуваного відпочинку з огляду на наявність стійких фізичних, сенсорних або психічних порушень, які в умовах війни можуть загостритися, а доступ до медичної, психологічної та соціальної підтримки - ускладнитися; зрештою, таке посилене гарантування реалізації права на відпочинок сприятиме реалізації їхніх прав на працю, здоров`я, реабілітацію нарівні з іншими працівниками та забезпеченню соціальної інтеграції, гідного рівня життя й недискримінації, що узгоджується зі змістом статей 24, 28 Конституції України.
За міжнародним правом гарантовано посилений захист у сфері праці і зайнятості для уразливих категорій осіб, зокрема дітей та осіб з інвалідністю, визнано потребу в збільшеній тривалості оплачуваного відпочинку для них, що є гарантією забезпечення принципів балансу між працею та відпочинком і рівності та недискримінації працівників.
Також на міжнародному рівні посилено захищено таку вразливу категорію осіб, як особи з інвалідністю. Особливо це стосується захисту таких осіб від дискримінації в різних аспектах, а саме окремо гарантовано забезпечення їхнього права на працю, захист нарівні з іншими їхніх прав на справедливі й сприятливі умови праці (зокрема, безпечні та здорові умови праці), заборонено дискримінацію за ознакою інвалідності щодо всіх питань, які стосуються всіх форм зайнятості (зокрема, умов зайнятості, безпечних і здорових умов праці) [стаття 27 Конвенції про права осіб з інвалідністю (Convention on the Rights of Persons with Disabilities) 2006 року]; усебічно захищено право осіб з інвалідністю на самостійність, соціальну інтеграцію та участь у житті суспільства, що охоплює забезпечення умов праці без дискримінації (стаття 15 частини II Хартії). Ці приписи Хартії Україна також вважає обов`язковими для себе згідно із Законом № 137.
Особи з інвалідністю потребують збільшеної тривалості відпочинку задля реалізації їхніх прав на працю, здоров`я, реабілітацію нарівні з іншими працівниками та для забезпечення соціальної інтеграції, гідного рівня життя й недискримінації, що узгоджується зі змістом статей 24, 28 Конституції України, з огляду на що припис другого речення абзацу другого частини першої статті 12 Закону не забезпечує у сфері праці та зайнятості для осіб віком до вісімнадцяти років та осіб з інвалідністю мінімальних гарантій права на відпочинок у вигляді щорічної основної відпустки, мінімальна тривалість якої більше 24 календарних днів, що порушує принципи рівності, домірності та поваги до людської гідності, нівелюючи сутність конституційного права на відпочинок.
З огляду на наведене Конституційний Суд України в рішенні № 3-р/2026 від 19.05.2026 виснував, що припис другого речення абзацу другого частини першої статті 12 Закону України „Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану“ від 15 березня 2022 року № 2136-IX зі змінами в тім, що він не забезпечує надання особам віком до вісімнадцяти років та особам з інвалідністю оплачуваної щорічної основної відпустки, мінімальна тривалість якої більше 24 календарних днів є неконституційним.
Враховуючи вищевикладене, суд визнає протиправною бездіяльність Комунального підприємства «Парк» Житомирської міської ради щодо ненадання ОСОБА_1 частини відпустки.

Що стосується позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 7000 грн., суд відмовляє, оскільки вказана вимога не доведена позивачем належними та допустимими доказами.
Відповідно до п.9 ч.2 ст.16 ЦК України передбачено, що одним із судових способів захисту особистого немайнового або майнового права та інтересу особи є відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди, її розмір та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Позивачем не зазначено, в чому конкретно виразились його моральні страждання та з чого він виходив, визначаючи розмір моральної шкоди саме в сумі 7000,00 грн.
Моральна шкода - це немайнові втрати (фізичні/душевні страждання), завдані протиправними діями, що потребують обґрунтування через порушення прав, наявність причинно-наслідкового зв`язку та глибину страждань. Доказами слугують документи (медичні довідки), свідчення, відео/аудіозаписи, що підтверджують стрес, приниження або зміну життя. Обґрунтування розміру компенсації (наприклад, тривала хвороба, неможливість працювати). Доказами моральної шкоди є медичні документи: довідки, виписки з медичних установ, історії хвороб, рецепти на ліки, що підтверджують погіршення здоров`я (фізичний біль), також пояснення свідків, висновки психологічної експертизи.
Розмір відшкодування визначається судом на основі глибини страждань, а не лише заявленої суми, і має бути співмірним із завданою шкодою та підтвердженим доказами. Тобто, розмір моральної шкоди повинен бути обґрунтований, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
До позовної заяви позивачем не надано жодного медичного документу щодо погіршення стану його здоров`я, звернення до лікарів та інше.
Стягнення моральної шкоди має на меті компенсацію страждань, погіршення стану здоров`я, а не збагачення позивача, тому суми відшкодування повинні бути розумними, справедливими та відповідати обставинам справи. Верховний Суд неодноразово наголошував, що розмір компенсації не може бути джерелом безпідставного збагачення, а має лише компенсувати моральні втрати, підтверджені належними доказами.
Таким чином, оцінивши усі докази у сукупності, судом не встановлено підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 7000 грн.
Що стосується відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, то на підтвердження понесених витрат позивачем надано договір про надання правової допомоги від 26.02.2025 (а.с.42), акт від 27.02.2025 про надання правової допомоги №1 з розрахунком (а.с.46-47).
Відповідно до ч.1, 2 ст.15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Згідно п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
При цьому склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат (позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена в постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16).
Враховуючи ст.28 Правил адвокатської етики необхідно дотримуватись принципу «розумного обґрунтування» розміру оплати юридичної допомоги. Цей принцип набуває конкретних рис через перелік певних факторів, що мають братись до уваги при визначенні розміру оплати: обсяг часу і роботи, що вимагається для адвоката, його кваліфікацію та адвокатський досвід, науково-теоретична підготовка.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.
За висновком, викладеним у пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Аналіз зазначеної постанови свідчить про те, що вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.
Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.
У постанові від 08 квітня 2020 року у справі №306/1198/17 Верховний Суд зазначив, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.
Виходячи з вищевикладеного суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу у розмірі 900 грн.
Крім того, враховуючи, що позивача звільнено від сплати судового збору, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь держави судового збору в розмірі 1211,20 грн.
Керуючись ст.ст.4, 12, 13, 76-91, 258, 259, 265, 268, 273, 354, 355ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Комунального підприємства «Парк» Житомирської міської ради щодо ненадання ОСОБА_1 частини відпустки.
Стягнути з Комунального підприємства «Парк» Житомирської міської ради на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 900 (дев`ятсот) грн. 00 коп.
Стягнути з Комунального підприємства «Парк» Житомирської міської ради на користь держави витрати по сплаті судового збору у розмірі 1211,20 (одна тисяча двісті одинадцять) грн 20 коп.
В решті позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Житомирського апеляційного суду через Корольовський районний суд м. Житомира протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Позивач:
ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) 
Відповідач: 
Комунальне підприємство «ПАРК» Житомирської міської ради (10008, м.Житомир, бульвар Старий, 34, код ЄДРПОУ: 0221968) 

Головуючий суддя Н. М. Анциборенко