справа № 757/57994/25-ц головуючий у суді І інстанції Григоренко І.В.
провадження № 22-ц/824/9399/2026 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 вересня 2026 року м. Київ
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого судді Березовенко Р.В., 
суддів: Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,
з участю секретаря Щавлінського С.Р. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представницею - адвокаткою Ткаченко Іриною Валеріївною на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 15 січня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння, 
В С Т А Н О В И В:
У листопаді 2025 року позивачка звернулася до Печерського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння.
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 21 листопада 2025 року в порядку загального позовного відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння.
26 грудня 2025 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника позивача - адвоката Тоцької Алли Олександрівни надійшла заява про забезпечення позову, а саме:
- встановити заборону відповідачу, та його представникам, користуватись квартирою номер АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 144655780382) та квартирою номер АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 144716080382);
- накласти арешт на нерухоме майно, шляхом заборони будь-яким державним реєстраторам у розумінні Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» вчиняти будь-які реєстраційні дії (державна, реєстрація права власності, державна реєстрація припинення права власності, державна реєстрація поділу, виділу, та інших речових прав, у тому числі, реєстрацію правочинів щодо відчуження, передачі у володіння та користування третім особам, передачі в іпотеку, будь-якого іншого обтяження та інше) стосовно об`єктів нерухомого майна належних їй на праві приватної власності, а саме на: квартиру номер АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 144655780382) та квартиру номер АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 144716080382).
Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 15 січня 2026 року заяву про забезпечення позову, задоволено.
Заборонено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , та його представникам, користуватись квартирою номер АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 144655780382) та квартирою номер АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 144716080382).
Накладено арешт на нерухоме майно, шляхом заборони будь-яким державним реєстраторам у розумінні Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» вчиняти будь-які реєстраційні дії (державна, реєстрація права власності, державна реєстрація припинення права власності, державна реєстрація поділу, виділу, та інших речових прав, у тому числі, реєстрацію правочинів щодо відчуження, передачі у володіння та користування третім особам, передачі в іпотеку, будь-якого іншого обтяження та інше) стосовно об`єктів нерухомого майна, а саме на: квартиру номер АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 144655780382) та квартиру номер АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 144716080382).
Не погодившись із вказаним судовим рішенням, 11 березня 2026 року представником ОСОБА_1 - адвокатом Ткаченко І.В. засобами поштового зв`язку подано до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій останній просив ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 15 січня 2026 року у справі № 757/57994/2 скасувати повністю та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви про забезпечення позову представника ОСОБА_2 - адвоката Тоцької Алли Олександрівни відмовити.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що забезпечення позову шляхом заборони власнику та його представникам користуватись нерухомим майном не є співмірним заявленим позовним вимогам у даній справі.
З матеріалів справи вбачається, що позивач зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 . Тобто, квартири АДРЕСА_4 та АДРЕСА_5 не є місцем проживання заявника. Отже, користування власником та його представниками квартирами на час розгляду справи судом не порушує права заявника, зокрема житлові.
У порушення п. 4 ч. 1 ст. 151 та ч. 5 ст. 151 ЦПК України представник заявника у заяві не наводить обґрунтування доцільності вжиття заходу забезпечення позову шляхом заборони користуватись квартирами АДРЕСА_4 та АДРЕСА_5 відповідачу та його представникам та, як така заборона може запобігти продажу спірного майна. У заяві відсутні доводи співмірності такого обмеження із заявленими позовними вимогами. Особливо слід наголосити, що представники відповідача не є суб`єктами спірних правовідносин, не мають самостійних прав на майно. Відповідні мотивування не наводить і суд в оскаржуваній ухвалі, а пише виключно про спроможність арешту убезпечити від недобросовісних дій з боку відповідача.
Оскаржувана ухвала є неконкретною, поширюється на невизначений перелік дій та коло суб`єктів.
У заяві про забезпечення позову позивачкою не наведено беззаперечних підстав для необхідності додаткового забезпечення позову, а також наявності обставин, які свідчать про реальну загрозу невиконання або ускладнення виконання можливого судового рішення у цій справі.
Як зазначалось, на час подання заяви про забезпечення позову у даній справі ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 21.02.2025 у справі № 757/8395/25 та ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 19.12.2025 у справі № 757/32963/25-ц вже встановлений тотожний одному з видів забезпечення позову щодо аналогічного нерухомого майна, які застосовані також оскаржуваною ухвалою, а саме: арешт шляхом заборони будь- яким державним реєстраторам вчиняти будь-які дії.
Наявність чинного тотожного виду забезпечення позову щодо аналогічного нерухомого майна (квартира АДРЕСА_4 та АДРЕСА_5 ), накладеного раніше, мінімізує ризик незабезпечення ефективного захисту прав позивача.
Таким чином, місцевий суд, не дослідивши належним чином обставини щодо доцільності та співмірності заявлених позивачем заходів забезпечення позову, створив дисбаланс інтересів сторін та суттєво обмежив права відповідача як власника майна.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 18 травня 2026 року поновлено строк на апеляційне оскарження та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представницею - адвокаткою Ткаченко Іриною Валеріївною на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 15 січня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 08 липня 2026 року призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.
У судове засідання учасники справи не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, зокрема представники сторін, адвокати Ткаченко І.В. та Тоцька А.О., шляхом направлення судової повістки-повідомлення у електронний кабінет у системі ЄСІТС «Електнонний суд». Згідно звіту про доставку виклик до суду доставлено 14 липня 2026 року. Крім того, судові повістки-повідомлення були направлені особисто сторонам, шляхом направлення поштової кореспонденції, яка позивачкою ОСОБА_2 була особисто отримана 22 липня 2026 року. При цьому, поштове повідомлення направлене на адресу відповідача повернулося до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що відповідно до положень ст. 128, 130,131 ЦПК України вважається належним повідомленням. 
Будь-яких заяв та клопотань стосовно неможливості явки у судове засідання, відкладення розгляду справи, розгляд справи за їх обов`язкової явки або ж про проведення судового засідання у режимі відеоконференції до суду не надходило.
Колегія суддів звертає увагу, що виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. При цьому, участь сторін та їх представників в судовому засіданні суду апеляційної інстанції не є обов`язковою (частина 2 ст. 372 ЦПК України).
Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що на зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись із подіями процесу (див. серед іншого «Гуржій проти України», заява № 326/3, 01 квітня 2008 року, «Олександр Шевченко проти України», № 8771/02, § 27, 26 квітня 2007 року). Вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначено, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04).
Зважаючи на вищезазначене та положення ч. 8 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України, апеляційний суд визнає повідомлення учасників справи належним, а неявку такою, що не перешкоджає розглядові справи.
Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Суд першої інстанції вирішуючи заяву про забезпечення позову встановив, що між сторонами існує спір щодо витребування з чужого незаконного володіння квартири номер АДРЕСА_1 та квартири номер АДРЕСА_2 .
Позивач зазначив, що з метою реалізації свої прав за договором іпотеки, остання звернулась до Печерського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_3 про визнання іпотеки такою, що припинена, зняття заборони відчуження нерухомого майна та виключення відповідних записів з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та державного реєстру іпотек.
Так, ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 21.02.2025 року у цивільній справі № 757/8395/25-ц накладено арешт на нерухоме майно, належне на праві приватної власності ОСОБА_2 , а саме на: квартиру номер АДРЕСА_1 та квартиру номер АДРЕСА_2 .
Вказана ухвала Печерського районного суду міста Києва не скасована в апеляційному порядку та набрала законної сили.
При цьому, 03.07.2025 року ОСОБА_3 продав квартиру номер АДРЕСА_6 відповідачу в даній справі - ОСОБА_1 , що підтверджується копіями договорів купівлі-продажу.
Відповідні договори укладені відповідачем під час дії заборони відчуження вказаного нерухомого майна накладеної ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 21.02.2025 року та порушують права позивача.
З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що в даному випадку між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, оскільки існує ризик відчуження майна, яке позивач просить витребувати з чужого незаконного володіння.
Вказаний вид забезпечення позову є співмірним із заявленими позивачем вимогами.
За таких обставин, враховуючи принципи здійснення цивільного судочинства, співмірність заходів забезпечення позову із вимогою позову, суд першої інстанції вважав, що заява представника позивача - адвоката Тоцької Алли Олександрівни про забезпечення позову в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння є обґрунтованою та підлягає задоволенню. 
Колегія суддів, перевіривши оскаржуване судове рішення, у межах доводів апеляційних скарг, дійшла наступних висновків.
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Реалізація права на судовий захист, гарантованого кожному статтями 55, 124 Конституції України, багато в чому залежить від належного правового механізму, складовою якого, зокрема, є інститут забезпечення позову в судовому процесі.
Відповідно до частини 1 статті 150 ЦПК України позов забезпечується:
1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб;
1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави;
2) забороною вчиняти певні дії;
3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин;
4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання;
5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту;
6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку;
8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів;
9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги;
10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Велика Палата Верховного Суду вже виснувала про те, що під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. Важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20).
За змістом частини третьої статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18).
З урахуванням підстав та змісту позову, надавши оцінку відповідності виду забезпечення позову позовним вимогам, балансу інтересів сторін, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в цілому дійшов обґрунтованого висновку про необхідність вжиття заходів забезпечення позову, оскільки з доводів заявника вбачається, що відносно спірного нерухомого майна можливе/ наявне розширення кола осіб, прав і інтересів яких стосується вирішення цього спору, що може утруднити або ж зробити неможливим виконання рішення суду у випадку задоволення позову.
Разом з цим, колегія суддів вважає, що спосіб забезпечення позову, обраний заявником, а саме: шляхом заборони користуватись нерухомим майном та накладення арешту шляхом заборони будь-яким державним реєстраторам вчиняти будь-які реєстраційні дії, не у повній мірі відповідає положенням статті 150 ЦПК України, якою визначено види забезпечення позову.
Відтак, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги є частково обґрунтованими.
Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково та ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Таким чином, ухвала Печерського районного суду міста Києва від 15 січня 2026року постановлена з порушенням частини 1 статті 150 ЦПК України, оскільки судом першої інстанції застосовано два заходи забезпечення позову, які не передбачені цивільнім процесуальним законодавством, відтак указана ухвала суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення заяви про забезпечення позову шляхомнакладення арешту на спірне майно, який є співмірним та відповідним до заявлених позовних вимог.
Що стосується інших видів забезпечення позову, які просив застосувати заявник, колегія суддів вважає, що такі обмеження на даній стадії розгляду справи є передчасними та необґрунтованими, оскільки можуть призвести до порушення справедливого балансу між метою забезпечення позову та інтересами третіх осіб щодо пропорційності втручання у право власності.
Апеляційний суд зауважує, що ухвала про забезпечення позову є виконавчим документом.
Вимоги до виконавчого документа передбачені статтею 4 Закону України «Про виконавче провадження», а з формулювання змісту виконавчого документу має вбачатись його примусовість виконання.
Постанова про забезпечення позову підлягає негайному виконанню у порядку, встановленому для виконання судових рішень, її оскарження не зупиняє її виконання.
Постанова суду може бути пред`явлена до виконання протягом трьох років.
Таким чином, оскільки апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню та ухвала про забезпечення позову є процесуальним видом рішення за оскарження якої наявна фіксована ставка за сплату судового збору, колегія суддів дійшла висновку, що з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає частковому стягненню судовий збір у розмірі 332,80 грн. (50% від сплаченої суми). 
Керуючись ст. ст. 374, 376, 382 ЦПК України, Київський апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 подану представницею - адвокаткою Ткаченко Іриною Валеріївною - задовольнити частково.
Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 15 січня 2026 року - скасувати з ухваленням нового судового рішення.
Заяву представника позивача - адвоката Тоцької Алли Олександрівни про забезпечення позову в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння - задовольнити частково. 
Накласти арешт на нерухоме майно, а саме на: квартиру номер АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 144655780382) та квартиру номер АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 144716080382).
В іншій частині вимог заяви - відмовити.
Позивач (стягувач): ОСОБА_2 , АДРЕСА_7 , РНОКПП НОМЕР_2 ;
Відповідач (боржник): ОСОБА_1 , АДРЕСА_8 , РНОКПП НОМЕР_1 .
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено 09 вересня 2026 року.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова