КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2026 року місто Київ
єдиний унікальний номер справи: 759/22861/25
номер провадження: 22-ц/824/9582/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),
суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А., 
за участю секретаря - Габунії М.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 24 лютого 2026 року у складі судді Бабич Н.Д., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,
В С Т А Н О В И В:
У вересні 2025 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.
Позов мотивований тим, що 16 лютого 1985 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був зареєстрований шлюб в Палаці реєстрації шлюбів та новонароджених, про що зроблено в Книзі реєстрації шлюбів відповідний актовий запис за № 657. У період шлюбу ними 27 травня 1993 року було придбано квартиру АДРЕСА_1 , яка була зареєстрована за відповідачем у справі.
Вказувала, що 14 липня 1997 року було укладено договір міни про передачу квартири АДРЕСА_1 , між ВАТ трест «Київміськбуд-1» та ОСОБА_1 , згідно з яким відповідачу ОСОБА_1 було передано квартиру АДРЕСА_2 .
Вказувала, що після розірвання шлюбу вони з відповідачем не дійшли згоди щодо поділу вказаної квартири.
З урахуванням наведеного, ОСОБА_2 просила в порядку поділу майна подружжя визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 та виділити їй в порядку поділу 1/2 частини квартири, залишивши у власності відповідача 1/2 вказаної квартири.
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 24 лютого 2026 року позов ОСОБА_2 задоволено.
Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_2 .
Визнано за ОСОБА_2 у порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 .
Визнано за ОСОБА_1 у порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 .
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору в розмірі 15 140 грн 00 коп.
Рішення суду мотивоване тим, що квартира АДРЕСА_3 набута ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у період зареєстрованого шлюбу внаслідок обміну іншої квартири, також придбаної ними під час шлюбу, а тому є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя незалежно від її реєстрації за ОСОБА_1 . Оскільки презумпцію спільності цього майна не спростовано, а підстав для відступу від засади рівності часток подружжя не встановлено, суд визнав за кожною зі сторін право власності на 1/2 частину спірної квартири.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2 частково. Визнати за ОСОБА_2 у порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/4 частину кв. АДРЕСА_3 та визнати за ОСОБА_1 у порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 3/4 частини кв. АДРЕСА_3 . 
Також ОСОБА_1 просив прийняти та долучити до справи докази, а саме: звіт незалежної експертизи від 02 лютого 2026 року про оцінку розміру матеріальних збитків, спричинених кв. АДРЕСА_3 ; акт ОСББ «Либідь плюс» №434 від 06 липня 2025 року огляду пошкодженої кв. АДРЕСА_3 ; довідку ОСББ «Либідь плюс» від 17 березня 2026 року про оплату квартплати і комунальних витрат та відсутність заборгованості; копію Листа ГУ СБУ у місті Києві №51/12/Н-2306/24 від 28 липня 2025 року, поновивши пропущений з поважних причин процесуальний строк для подачі таких доказів. Здійснити перерозподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України.
Апеляційна скарга мотивована тим, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст.60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Вказує, що є безпідставними та такими, що не відповідають дійсності твердження суду в тексті оскаржуваного рішення, а саме, що відповідач фактично позов визнав, зазначивши, що 1/2 частини фактично належить позивачу, але зазначив про неможливість спільного проживання та користування квартирою, оскільки 24 лютого 2026 року він такого визнання не робив. Навпаки, до суду сторони прийшли з підготовленим текстом мирової угоди, в якій домовилися визнати одноосібне право власності ОСОБА_1 на кв. АДРЕСА_3 із виплатою ОСОБА_2 грошової компенсації за частину цієї квартири, з урахуванням пошкоджень, спричинених в результаті ракетно-дронового обстрілу російською федерацією будинку АДРЕСА_4 04 липня 2025 року, що саме по собі спростовує твердження суду про визнання відповідачем позову.
Зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги те, що в результаті значного пошкодження спірного майна відповідач самостійно та за свій кошт проводить ремонтно-відновлювальні роботи зазначеної квартири, оскільки позивачка ОСОБА_2 , в ній не проживає з 2024 року, ніякої допомоги не пропонувала, станом квартири не цікавилась, на зв`язок не виходила та на телефонні дзвінки не відповідала. Також, окрім вказаних витрат на ремонт спірного майна після обстрілу, він протягом останніх 3-х років одноосібно власним коштом сплачує квартплату та комунальні витрати.
Позивачка ОСОБА_2 не скористалась своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направила.
Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Відповідно до положень ст.ст.12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно з ч.1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Відповідно до приписів ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.3 ст.368 ЦК України).
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст.60 СК України).
Законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (див., зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19 (провадження № 14-94цс21)).
Відповідно до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Тлумачення ст.61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна чи майнових прав, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті чи оформлені (див. зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 січня 2024 року у справі № 755/12204/18 (провадження № 61-2401св21)).
Позов про визнання права на частку в праві спільної часткової власності не є вимогою про поділ майна в натурі. Тому при визнанні права на частку не здійснюється вказівка які саме об`єкти в натурі відповідають частці в праві спільної часткової власності (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 вересня 2020 року у справі № 344/5437/17 (провадження № 61-124св20)).
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 листопада 2018 року в справі № 589/4889/15-ц (провадження № 61-8808св18) зроблено висновок що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що:
«у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і ст.368 ЦК України.
Частиною 1 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».
Також у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 серпня 2021 року у справі № 553/2152/19 (провадження № 61-6722св21) зазначено, що: «відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують». Тлумачення п.1 ч.2 ст.16 ЦК України свідчить, що по своїй суті такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 вересня 2022 року в справі № 127/23627/20 (провадження № 61-17025св21), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 233/4580/20 (провадження № 61-12524сво21)).
Такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися для захисту (невизнання чи оспорювання) різноманітних приватних прав (зобов`язальних, речових, виключних, спадкових, права на частку в спільній частковій власності і т. д.) (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
Поділ майна подружжя, що перебуває у їхній спільній сумісній власності, є підставою для набуття особистої приватної власності кожним із подружжя. Встановивши, що об`єкт поділу належить сторонам на праві спільної сумісної власності та вирішивши надалі питання про такий поділ, власність сторін спору на цей об`єкт стає спільною частковою (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 червня 2024 року в справі № 755/4429/22 (провадження № 61-17782св23)).
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 16 лютого 1985 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був зареєстрований шлюб в Палаці реєстрації шлюбів та новонароджених, про що зроблено в Книзі реєстрації шлюбів відповідний актовий запис за № 657.
Під час шлюбу 27 травня 1993 року сторонами було придбано квартиру АДРЕСА_1 , яка була зареєстрована за ОСОБА_1 
14 липня 1997 року було укладено договір міни про передачу квартири АДРЕСА_1 , між ВАТ трест «Київміськбуд-1» та ОСОБА_1 , згідно з яким відповідачу ОСОБА_1 було передано квартиру АДРЕСА_2 .
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 14 березня 2024 року, яке набрало законної сили, шлюб між ОСОБА_2 до ОСОБА_1 було розірвано.
Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не досягли згоди щодо порядку поділу спірної квартири, у зв`язку з чим ОСОБА_2 звернулась до суду з цим позовом.
Установивши зазначені обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що квартира АДРЕСА_3 набута сторонами в період зареєстрованого шлюбу внаслідок обміну квартири АДРЕСА_1 , яка була придбана ними під час шлюбу за спільні кошти. Відтак спірна квартира є об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 незалежно від того, що право власності на неї зареєстровано за ОСОБА_1 .
Отже, правильно встановивши обставини спору, дослідивши докази у справі й надавши їм належну правову оцінку, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання спірної квартири об`єктом спільної сумісної власності подружжя, визнавши за кожним із сторін по 1/2 частині квартири АДРЕСА_3 в порядку поділу майна подружжя.
Таким чином суд першої інстанції виконав вимоги ст.263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно дослідив і оцінив докази та встановив обставини у справі.
Доводи апеляційної скарги про пошкодження спірної квартири внаслідок ракетно-дронового обстрілу 04 липня 2025 року, здійснення ОСОБА_1 власним коштом ремонтно-відновлювальних робіт, а також сплату ним квартплати та комунальних платежів, не є підставою для зміни правового режиму цього майна або відступу від засади рівності часток подружжя, виходячи із такого.
Так, ст.70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.
За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.
Наведені ОСОБА_1 обставини щодо пошкодження спірної квартири внаслідок ракетно-дронового обстрілу та подальшого проведення ним власним коштом ремонтно-відновлювальних робіт не належать до обставин, які можуть бути підставою для відступу від засади рівності часток подружжя. Пошкодження квартири сталося внаслідок зовнішньої події, а не дій ОСОБА_2 . Доказів того, що вона приховала, знищила чи пошкодила спільне майно, витрачала його на шкоду інтересам сім`ї або вчинила інші дії, які мають істотне значення для визначення часток подружжя, матеріали справи не містять. Не наведено ОСОБА_1 і підстав, передбачених ч.3 ст.70 СК України.
Саме по собі понесення ОСОБА_1 витрат на ремонт, відновлення та утримання спірної квартири не змінює правового режиму цього майна і не є достатньою підставою для збільшення його частки з 1/2 до 3/4. 
Питання про відшкодування необхідних і документально підтверджених витрат, понесених на збереження спільного майна, може бути вирішене за відповідною самостійною вимогою. 
Однак ОСОБА_1 не пред`являв ні самостійного, ні зустрічного позову про відшкодування понесених ним витрат на ремонт та утримання спірної квартири, а тому відповідні доводи не спростовують установленої законом рівності часток сторін у цьому майні.
З огляду на викладене, поданий ОСОБА_1 звіт незалежної експертизи від 02 лютого 2026 року про оцінку розміру матеріальних збитків, завданих квартирі АДРЕСА_3 , стосується її технічного стану після ракетно-дронового обстрілу та вартості необхідних відновлювальних робіт (а.с.77-128). 
Цей звіт не містить відомостей про час і джерела набуття квартири, не спростовує факту її придбання сторонами у період шлюбу за спільні кошти та не підтверджує наявності обставин, які відповідно до ст.70 СК України могли б бути підставою для відступу від засади рівності часток подружжя.
Таким чином матеріали справи та зміст оскаржуваного рішення суду не дають підстав для висновку про невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, які передбачені ЦПК України як підстави для скасування рішення.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Керуючись ст.ст.374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах, 
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 24 лютого 2026 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 23 липня 2026 року.

Головуючий

Судді: