ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2026 року 
м. Київ

cправа № 910/8323/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Студенець В.І. - головуючий, судді: Бакуліна С.В., Кібенко О.Р., 

за участю секретаря судового засідання: Натаріної О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 

на рішення Господарського суду міста Києва
(суддя - Ковтун С.А.)
від 22.12.2025
та постанову Північного апеляційного господарського суду
(головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Майданевич А.Г., Коротун О.М.)
від 13.05.2026

у справі №910/8323/25 

за позовом ОСОБА_2 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Полісмед", ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 
про визнання недійсними договору та акта, скасування записів про державну реєстрацію,

за участю представників учасників справи:
позивача - Юрескул Н.С.
відповідача 1 - не з`явилися
відповідача 2 - Божко Д.О.
відповідача 3 - не з`явилися
відповідача 4 - Круковська Р.І.

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1. ОСОБА_2 звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Полісмед" (далі - ТОВ "Полісмед"), ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , в якому просить:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Полісмед" від 24.05.2024, укладений між ОСОБА_3 , в особі представника ОСОБА_4 , та ОСОБА_5 ; 

- визнати недійсним акт приймання-передачі частини частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Полісмед" від 24.05.2024, укладений між ОСОБА_3 , в особі представника ОСОБА_4 , та ОСОБА_5 та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Орел Оленою Володимирівною за реєстровим номером №966, №967;

- скасувати в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань запис №1000701070002090554, вчинений приватним нотаріусом Орел Оленою Володимирівною з однозначним визначенням учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Полісмед" та розміру часток у статутному капіталі, а саме: - ОСОБА_3 , розмір частки у статному капіталі 49% номінальна вартість якої становить 490,00 грн; ОСОБА_5 , розмір частки у статному капіталі 51% номінальна вартість якої становить 510,00 грн; 

- скасувати в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань запис №1000701070003090554, вчинений приватним нотаріусом Орел О.В.

1.2. Вимога про визнання недійсним договору обґрунтована невідповідністю його вимогам статті 369 Цивільного кодексу України. Позивач вважає, що на частку у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Полісмед", яка є предметом оскаржуваного договору, поширюється правовий режим спільної сумісної власності як на майно подружжя, а тому її продаж ОСОБА_3 міг мати місце тільки за згодою позивача, з яким відповідачка перебуває у шлюбі. Позивач не надавав згоди на укладення такого договору, і набувач за договором, ОСОБА_5 , будучи обізнаною про належність частки у статутному капіталі товариства на праві спільної сумісної власності подружжю, діяла недобросовісно. Ці обставини, на думку позивача, є підставою для визнання договору недійсним. Інші вимоги є похідними від вимог про недійсність договору. 

2. Зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

2.1. Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.12.2025 у справі №910/8323/25 позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Полісмед" від 24.05.2024, укладений між ОСОБА_3 , в особі представника ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Визнано недійсним акт приймання-передачі частини частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Полісмед" від 24.05.2024, укладений між ОСОБА_3 , в особі представника ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Орел Оленою Володимирівною за реєстровим номером №966, №967. Скасовано в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань запис №1000701070002090554. Скасовано в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань запис №1000701070003090554. Визначено частки учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Полісмед": ОСОБА_3 - розмір частки у статному капіталі 49% номінальна вартість якої становить 490,00 грн; ОСОБА_5 - розмір частки у статному капіталі 51% номінальна вартість якої становить 510,00 грн. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 12 112,00 грн судового збору судового збору. Відмовлено ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог до Товариства з обмеженою відповідальністю "Полісмед" та ОСОБА_4 .

2.2. Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що ОСОБА_5 не спростувала власне обізнаність про перебування ОСОБА_3 у шлюбі з ОСОБА_2 , та не надала жодного доказу, який би засвідчував, що укладення договору мало місце за згодою ОСОБА_2 . Враховуючи, що договір від імені ОСОБА_3 укладено представником ОСОБА_4 , яка діяла на підставі довіреності, що передбачала широкий спектр повноважень (не тільки відчуження частки), суд вважав, що ОСОБА_5 при укладені договору діяла недобросовісно. За таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку, що договір укладений за відсутності згоди ОСОБА_2 , а тому позов останнього до ОСОБА_3 та ОСОБА_5 підлягає задоволенню. 

2.3. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 13.05.2026 рішення Господарського суду міста від 22.12.2025 у справі № 910/8323/25 залишено без змін.

2.4. Суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позову з тих самих мотивів, що і суд першої інстанції.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнений виклад позиції інших учасників справи

3.1. Не погоджуючись з рішенням Господарського суду міста від 22.12.2025 та постановою Північного апеляційного господарського суду від 13.05.2026 у справі №910/8323/25, ОСОБА_1 звернулась з касаційною скаргою, якою просить скасувати рішення місцевого господарського суду та постанову суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

3.2. Підставами касаційного оскарження ОСОБА_1 визначила пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

3.3. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставою касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

3.4. ОСОБА_1 підставою касаційного оскарження зазначає пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, оскільки вважає, що судами попередніх інстанцій застосовано норми права без урахування висновків щодо їх застосування, викладених у постановах Верховного Суду від 23.02.2022 у справі № 607/3781/18 (щодо застосування статті 60 Сімейного кодексу України, пункт 4 частини першої статті 116 Цивільного кодексу України); від 22.09.2022 у справі № 125/2157/19, від 29.06.2021 у справі № 916/2813/18, від 08.12.2021 у справі № 369/10153/16-ц (щодо застосування частини другої статті 369 Цивільного кодексу України, частини другої статті 65 Сімейного кодексу України; не застосування частини п`ятої статті 12, частин третьої, шостої статті 13 Цивільного кодексу України).

Також посилається на незастосування судами висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 04.11.2024 у справі №532/1550/23, від 09.07.2025 у справі №947/5939/20.

3.4. У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_6 проти вимог та доводів останньої заперечує, просить касаційну скаргу відповідача-4 залишити без задоволення, а оскаржувані рішення місцевого господарського суду та постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін. Відзив мотивовано тим, що судами встановлено, що ОСОБА_5 є не стороннім добросовісним набувачем, а особою пов`язаною з продавцем корпоративних прав, якій були відомі всі істотні обставини укладення спірного договору; наведені скаржником постанови, зокрема у справах № 916/2813/18 № 369/10153/16-ц, навпаки свідчать про правильність підходу, застосованого судами обох інстанцій, проте посилання на постанову у справі № 607/3781/18 є безпідставним, оскільки спірні правовідносини не є подібними.

3.5. У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_3 проти вимог та доводів останньої заперечує, просить касаційну скаргу відповідача-4 залишити без задоволення, а оскаржувані рішення місцевого господарського суду та постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін. Відзив мотивовано тим, що спірний правочин було укладено всупереч дійсній волі ОСОБА_3 , а дії ОСОБА_4 та ОСОБА_5 мали прихований характер та були спрямовані на фактичне позбавлення останньої корпоративних прав; ОСОБА_5 достеменно знала про перебування ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі, оскільки сторони тривалий час перебували у корпоративних правовідносинах та були співзасновниками товариства.

3.6. Від відповідача-4 надійшли письмові пояснення, яким остання заперечує доводи, викладені у відзивах на касаційну скаргу.

4. Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

18.01.2021 до Єдиного державного реєстру речових юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено відомості про державну реєстрацію створення юридичної особи - Товариства з обмеженою відповідальністю "Полісмед" (далі - товариство).

На час заснування товариства розмір його статутного капіталу становив 1000 грн. Засновниками товариства були ОСОБА_5 з часткою у статутному капіталі товариства у розмірі 51% (510,00 грн) та ОСОБА_3 з часткою у статутному капіталі товариства у розмірі 49% (490,00 грн).

З часу заснування керівником товариства є ОСОБА_4 . 

05.04.2024 ОСОБА_3 , з метою її представництва як засновника та учасника будь-якого господарського товариства, видала довіреність, уповноваживши нею ОСОБА_4 на вчинення юридичних та фактичних дій. Вказана обставина не заперечується сторонами.

24.05.2024 ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 (продавець) та ОСОБА_5 (покупець) уклали договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю "Полісмед" (далі - договір), відповідно до умов якого продавець шляхом продажу відступила 49% частки у статутному капіталі, номінальна вартість якої становить 490, 00 грн.

У договорі зазначено, що покупець набуває право власності на частку з моменту підписання сторонами договору (пункт 3.1.2).

Договір укладено у письмовій формі, підписано представником ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , яка діяла на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Тимощук Н.М. 05.04.2024. 

У той же день (24.05.2024) ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 та ОСОБА_5 підписали акт приймання-передачі частини частки у статутному капіталі ТОВ "Полісмед", який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Орел Оленою Володимирівною та зареєстровано за номером № 966, № 967.

Відповідно до вказаного акта приймання-передачі ОСОБА_3 передає, а ОСОБА_4 приймає частину частки у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю "Полісмед" у розмірі 49% (сто цілих), яка у грошовому еквіваленті становить 490 (чотириста дев`яносто) гривень 00 копійок.

Зміна складу учасників товариства та новий розподіл його статутного капіталу знайшли своє відображення у рішеннях ОСОБА_5 як одноосібного учасника товариства від 24.05.2024, які у розумінні Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" є рішеннями загальних зборів учасників товариства (стаття 29 Закону). Ці рішення оформлені документом (протоколом) за назвою "Рішення № 2", відповідно до якого: затверджено частку ОСОБА_5 у статутному капіталу товариства у розмірі 1000,00 грн, що складає 100% статутного капіталу; затверджено статут товариства у новій редакції; уповноважено директора товариства ОСОБА_4 на проведення дій, пов`язаних з державною реєстрацією нової редакції статуту товариства.

25.05.2024 державний реєстратор (приватний нотаріус Орел О.В.) провів державну реєстрацію змін до відомостей про юридичну особу про склад засновників (учасників), номер запису в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань 1000701070002090554.

27.05.2024 державний реєстратор (приватний нотаріус Орел О.В.) провів державну реєстрацію змін до відомостей про юридичну особу, номер запису Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань 1000701070003090554: зміна кінцевого бенефіціарного власника або зміна відомостей про кінцевого бенефіціарного власника; зміна структури власності; зміна установчих документів.

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_6 зазначає, що він як чоловік ОСОБА_3 , не надавав письмової згоди на укладення договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Полісмед" від 24.05.2024, а тому просить визнати вказаний договір недійсним, а також визнати недійсним акт приймання-передачі частини частки у статутному капіталі ТОВ "Полісмед" від 24.05.2024 та скасувати в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань запис № 1000701070002090554, вчинений приватним нотаріусом Орел О.В.

5. Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій з посиланням на норми права, яким керувався суд

5.1. Відповідно до положень статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. 

5.2. Верховний Суд у постанові від 17.01.2023 у справі №910/20309/21 зазначив, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження. При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, статтею 287 Господарського процесуального кодексу України (що визначено самим скаржником), покладається на скаржника.

5.3. За змістом статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно із частиною першою статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина п`ята статті 203 Цивільного кодексу України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (стаття 626 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 203 Цивільного кодексу України загальними вимогами, додержання яких є необхідними для чинності правочину, є, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Стаття 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину визначає недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

5.4. Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом на підставі законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

5.5. Відповідно до частини першої статті 355 Цивільного кодексу України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

5.6. У статті 60 Сімейного кодексу України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить стаття 368 Цивільного кодексу України.

5.7. Відповідно до статті 177 Цивільного кодексу України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

5.8. Майно як особливий об`єктом вважається окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (стаття 190 Цивільного кодексу України). 

5.9. Зазначені норми закону встановлюють презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06.02.2018 у справі № 235/9895/15-ц, від 05.04.2018 у справі № 404/1515/16-ц, а також Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17. 

5.10. Судами попередніх інстанцій встановлено, що 24.02.2005 відділом реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції в Івано-Франківської області, зареєстровано шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , про що зроблено актовий запис № 228 та видано свідоцтво про шлюб серія НОМЕР_1 від 24.02.2005.

Отже, суди попередніх інстанцій прийшли до висновку, що спірна частка у статутному капіталі товариства була набута ОСОБА_3 у період перебування у зареєстрованому шлюбі з позивачем, який на момент укладення спірного правочину не був припинений. 

5.11. За змістом пункту 4 частини першої статті 116 Цивільного кодексу України учасники господарського товариства мають право здійснити відчуження часток у статутному (складеному) капіталі товариства, цінних паперів, що засвідчують участь у товаристві у порядку, встановленому установчим документом товариства та законом.

Закон України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" наділяє учасника товариства правом відчужити свою частку (частину частки) у статутному капіталі товариства оплатно або безоплатно іншим учасникам товариства або третім особам (стаття 21вказаного Закону).

За вимогами частин першої, другої та четвертої статті 369 Цивільного кодексу України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Згідно із частинами першою, другою та третьою статті 65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

5.12. Відхиляючи доводи відповідача-4 щодо правової природи оспорюваного правочину, суди виснували, що правочин щодо відчуження корпоративних прав за своєю правовою природою є господарсько-економічним та інвестиційним, а не побутовим, і не спрямований на задоволення жодних особистих чи побутових потреб фізичної особи. Відповідно, такий правочин не може бути кваліфікований як дрібний побутовий незалежно від номінального розміру частки. Крім того, сама по собі номінальна вартість частки у статутному капіталі не відображає її реальної економічної вартості, оскільки не враховує активів товариства, його фінансового стану, обсягу корпоративних прав та можливості впливу на діяльність юридичної особи.

5.13. У постанові від 29.06.2021 у справі № 916/2813/18, на яку посилається скаржниця, Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що презумпція розпорядження спільним майном одним з подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно.

Тому укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Аналогічний висновок Велика Палата Верховного Суду зазначила в постанові від 22.09.2022 у справі № 125/2157/19.

Отже, Велика Палата Верховного Суду неодноразово послідовно формувала позицію про те, що презумпція розпорядження спільним майном одним з подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно.

5.14. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України), а отже, і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

У справі № 916/2813/18 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що недобросовісною є особа, яка знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Отже, добросовісність насамперед характеризує поведінку кінцевого набувача, який міг або не міг дізнатися про факти, які становлять предмет доказування. Верховний Суд зазначає, що об`єктивно неможливо дізнатися, як та чи інша особа сприймає певні обставини. Добросовісність не можна пов`язувати з внутрішнім сприйняттям кінцевим набувачем певних обставин.

Згідно з частиною п`ятою статті 12 Цивільного кодексу України якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом.

Тлумачення частини п`ятої статті 12 Цивільного кодексу України свідчить, що згідно з наведеною нормою добросовісність набувача презюмується, тобто набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про визнання такого правочину недійсним.

Добросовісність здійснення права завжди проявляється в поведінці особи - носія такого права, яка, знаючи (повинна була знати), що здійснення нею прав або виконання обов`язків може призвести до негативних наслідків, вжила доступні їй заходи для їх усунення. В іншому випадку така особа має вважатися недобросовісною з настанням для неї тих чи інших правових наслідків.

Верховний Суд звертав увагу на те, що покупець як добросовісний набувач не звільняється від негативних наслідків, які можуть виникнути при укладенні правочину. Набувач із великим ступенем зацікавленості повинен оцінювати обставини укладення правочину.

5.15. Судами попередніх інстанцій встановлено, що сторони правочину тривалий час перебували у корпоративних правовідносинах та були співзасновниками товариства з 2021 року. Як на час заснування товариства, так і на час укладення договору ОСОБА_3 перебувала у шлюбі з ОСОБА_6 . Шлюб зареєстрований 24.02.2005 (свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_2 від 24.02.2005, видане відділом реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції в Івано-Франківської області) та не є припиненим.

До того ж судом апеляційної інстанції встановлено, що скаржниця, наголошуючи на тому, що вона діяла добросовісно, посилалася на те, що не могла припустити відсутність згоди другого з подружжя, а не на те, що вона не була обізнана, що ОСОБА_3 на момент укладення спірного правочину перебувала у шлюбі.

Таким чином, судами встановлено, що відповідачка-4 знала про те, що майно є об`єктом спільної сумісної власності, а тому повинна була пересвідчитися щодо наявності письмової згоди другого з подружжя. 

Отже, враховуючи фактичні обставини справи, суди дійшли обґрунтованих висновків, що ОСОБА_5 при укладенні спірного договору діяла недобросовісно.

При цьому судами також враховано, що довіреність, видана одним із подружжя, навіть за умови її чинності та належного посвідчення, не створює правових підстав для розпорядження спільним майном без отримання окремої згоди другого з подружжя, оскільки така згода є проявом самостійного волевиявлення іншого співвласника, який не є стороною довіреності.

З огляду на викладене, суди першої і апеляційної інстанцій дійшли правомірного висновку про наявність підстав для задоволення позову. Такі висновки судів попередніх інстанцій узгоджуються із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2022 у справі № 125/2157/19, від 29.06.2021 у справі № 916/2813/18, від 08.12.2021 у справі № 369/10153/16-ц, про неврахування яких зазначає скаржник у касаційній скарзі.

Водночас, касаційний суд вказує, що неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суди попередніх інстанцій, посилаючись на норму права, застосували її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачили тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі, яка є подібною до справи, що розглядається Судом.

Не можна посилатись на неврахування висновку Верховного Суду, як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.

Разом з цим, враховуючи запроваджені Великою Палатою Верховного Суду критерії оцінки подібності правовідносин, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19, колегія суддів відхиляє посилання скаржника на правові висновки, викладені у постанові від 23.02.2022 у справі № 607/3781/18 (про визнання статутного капіталу об`єктом права спільної сумісної власності, визнання за позивачем права на частку у статутному капіталі, визнання недійсним рішення загальних зборів, визнання недійсним договору дарування), з огляду на те, що вказана справа розглянута та ухвалено судове рішення за наслідками розгляду неподібних правовідносин ні за підставами позову, ні за змістом позовних вимог, ні за встановленими фактичними обставинами, ні за матеріально-правовим регулюванням спірних правовідносин.

Також за доводами касаційної скарги, скаржниця зазначає про неврахування висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 04.11.2024 у справі № 532/1550/23 щодо заборони суперечливої поведінки, відповідно до якої учасник правовідносин позбавлений права діяти всупереч власній попередній поведінці, якщо інша сторона правомірно на неї покладалася. В контексті зазначеного, скаржниця вказує, що ОСОБА_3 своє право розпорядження належною їй часткою у статутному капіталі реалізувала шляхом видачі нотаріально посвідченої довіреності. Разом з тим, судами встановлено, що ОСОБА_3 , з метою її представництва як засновника та учасника господарського товариства, видала довіреність, уповноваживши нею є ОСОБА_4 на вчинення юридичних та фактичних дій. Сторони визнали, що довіреність надавала право ОСОБА_4 на відчуження належної ОСОБА_3 частки у статутному капіталі товариства. Проте, визначення в довіреності всього спектру дій, наданих довірителем повіреному, ще не свідчить про безпосереднє волевиявлення на відчуження частки. З огляду на викладене, колегія суддів відхиляє посилання відповідача-4 за зазначену постанову, до то ж ці висновки Верховного Суду мають загальний характер, а результат їх урахування залежить від фактичних обставин конкретної судової справи.

Посилання на постанову Верховного Суду від 09.07.2025 у справі №947/5939/20 (стягнення за договором позики) судом відхиляються, оскільки спірні правовідносини у зазначеній справі є не релеватними до спірних правовідносин.

Доводів в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Полісмед" та ОСОБА_4 , касаційна скарга не містить.

Касаційна скарга за своїм змістом фактично зводиться до незгоди з наданою судами оцінкою встановлених фактичних обставин справи, до необхідності надання судом касаційної інстанції переоцінки наявних в матеріалах справи доказів, що не є можливим з огляду на визначені в статті 300 Господарського процесуального кодексу України межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Відтак доводи касаційної скарги щодо наявності підстав для скасування рішення місцевого господарського суду та постанови апеляційного суд у справі, не знайшли свого підтвердження, а тому відсутні підстави для задоволення касаційної скарги.

6. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

6.1. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право, зокрема, залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

6.2. Згідно з частиною першою статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

6.3. З огляду на встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини справи, виходячи із меж перегляду справи в касаційній інстанції, колегія суддів вважає, що відсутні правові підстави для зміни чи скасування оскаржуваних рішення місцевого господарського суду та постанови суду апеляційної інстанції в частині задоволення позовних вимог.

7. Судові витрати

7.1. З огляду на те, що Верховний Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді касаційної інстанції, покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 236, 238, 240, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд 

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста від 22.12.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 13.05.2026 в оскаржуваній частині у справі №910/8323/25 - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та не підлягає оскарженню.

Головуючий В. Студенець

Судді С. Бакуліна 

О. Кібенко