Справа № 489/6660/26 
Провадження № 1-кп/489/739/26

Інгульський районний суд міста Миколаєва
Вирок
іменем України
12 серпня 2026 року місто Миколаїв
Інгульський районний суд міста Миколаєва у складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Миколаєві кримінальне провадження №22026230000000063 від 23.01.2026 за обвинуваченням 
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Калінінінабад Курган-Тюбінської області, Таджикистан, громадянина України, з вищою освітою, не працюючого, пенсіонера за віком, одруженого, не маючого на утриманні неповнолітніх дітей, зареєстрованого по АДРЕСА_1 та проживаючого по АДРЕСА_2 , раніше не судимого, 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 та ч. 2 ст. 201 КК України,
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Родіонівка Великобагачанського району Полтавської області, громадянина України, з вищою освітою, працюючого лікарем із загальної гігієни санітарно-карантинного відділу ДУ «Миколаївський ОЦКПХ МОЗ», пенсіонера за віком, одруженого, маючого на утриманні двох неповнолітніх дітей, зареєстрованого та проживаючого по АДРЕСА_3 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 та ч. 2 ст. 201 КК України,
з участю прокурора ОСОБА_5 , обвинувачених ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , захисників ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , 
встановив:
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про вивезення, ввезення та повернення культурних цінностей» (далі - Закон), культурні цінності - об`єкти матеріальної та духовної культури, що мають художнє, історичне, етнографічне та наукове значення i підлягають збереженню, відтворенню та охороні відповідно до законодавства України, зокрема рідкісні монети.
Відповідно до ст. 3 Закону, культурні цінності України - це культурні цінності, виявлені на території України.
Статтею 13 Закону встановлено, що свідоцтво на право вивезення (тимчасового вивезення) культурних цінностей є підставою для пропуску зазначених у ньому культурних цінностей за межі митної території України. Вивезення культурних цінностей без свідоцтва забороняється.
Відповідно до п. 1.6 Інструкції про порядок оформлення права на вивезення, тимчасове вивезення культурних цінностей та контролю за ix переміщенням через державний кордон Украйни, затвердженої Наказом Міністерства культури i мистецтв Украйни від 22.04.2002 №258, вивезення, тимчасове вивезення, у тому числі шляхом пересилання, культурних цінностей за межі митної території України дозволяється за наявності свідоцтва на право вивезення (тимчасового вивезення) культурних цінностей з території України.
Пунктом 2 частини 1 статті 196 Митного кодексу України встановлено заборону на переміщення через митний кордон України товарів, на пропуск та/або випуск яких відповідно до закону потрібні дозволи інших державних органів, установ та організацій, уповноважених на їх видачу, в разі відсутності таких документів.
Громадянин України ОСОБА_3 , будучи достеменно поінформованим про відповідні обмеження у поводженні із предметами, що становлять культурну цінність, а також що для ix вивезення через державний кордон Украйни необхідний відповідний дозвіл, який видається уповноваженим органом, у невстановлені час та місці, діючи з прямим умислом, направленим на незаконне переміщення через митний кордон України культурних цінностей (стародавніх монет), з корисливих мотивів, використовуючи можливості мережі Інтернет, а саме: платформу онлайн-оголошень «OLX.ua», зв`язався із невстановленою особою, яка свідомо для нього знаходилася в м. Кишиневі Республіки Молдова, та домовився про контрабандне переміщення через митний кордон України стародавніх монет, які становлять культурну цінність.
У подальшому, ОСОБА_3 вступив у злочинну змову з ОСОБА_4 , запропонувавши останньому реалізувати наявні в нього стародавні монети, що становлять культурну цінність, особі, яка знаходилась в м. Кишиневі (Республіка Молдова), шляхом ix переміщення через митний кордон України з приховуванням від митного контролю, на що ОСОБА_4 , усвідомлюючи злочинні наміри ОСОБА_3 , дав свою добровільну згоду, та 20.05.2026 в період часу з 20:59 до 21:02 год в приміщенні будинку АДРЕСА_4 передав останньому сім предметів, що становлять культурну цінність, а саме: дві античні монети-оболи Ольвії, Північного Причорномор`я, типу «борисфен», кінець IV - початок III ст. до н.е., чотири античні монети-дельфіни Ольвії, Північного Причорномор`я, виготовлені у VI - V ст. до н.е., та одну античну монету Римської імперії - денарій імператора ОСОБА_8 , карбований у середині II ст. н.е., а також номер своєї банківської картки для перерахування грошових коштів.
Далі, ОСОБА_3 , діючи за попередньою змовою з ОСОБА_4 , знаходячись за місцем свого проживання по АДРЕСА_2 , реалізуючи свій злочинний умисел, діючи умисно та бажаючи настання шкідливих наслідків у вигляді порушення встановленого порядку переміщення культурних цінностей через митний кордон України, приховав отримані від ОСОБА_4 дві античні монети-оболи Ольвії, Північного Причорномор`я, типу «борисфен», кінець IV - початок III ст. до н.е., чотири античні монети-дельфіни Ольвії, Північного Причорномор`я, виготовлені у VI-V ст. до н.е., та одну античну монету Римської імперії - денарій імператора ОСОБА_8 , карбований у середині II ст. н.е., що становлять культурну цінність, в електронний пристрій по типу вольтметр, що ускладнює ix виявлення під час проведення митного контролю, після чого поклав у прозорий полімерний пакет, який заклеїв прозорою липкою стрічкою типу скотч, з метою ix подальшого контрабандного переміщення з м. Миколаєва (Україна) до м. Кишинева (Республіка Молдова) з приховуванням від митного контролю.
Продовжуючи свою злочинну діяльність, направлену на контрабанду культурних цінностей з м. Миколаєва (Україна) до м. Кишинева (Республіка Молдова), ОСОБА_3 , діючи за попередньою змовою з ОСОБА_9 , 22.05.2026 о 17:01 год прибув на автостанцію «Миколаїв» по просп. Богоявленському м. Миколаєва, де звернувся до водіїв автобусу марки «VANHOOL T-915 ACRON», р.н. НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які здійснювали міжнародне перевезення пасажирів рейсом «Харків-Миколаїв-Кишинів», та запропонував останнім доставити до м. Кишинева посилку з електронним пристроєм, на що останні, не будучи обізнаними про вміст посилки, надали свою згоду.
Тoгo ж дня, 22.05.2026 о 23:09 год рейсовий автобус марки «VANHOOL T-915 ACRON», р.н. НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , який здійснював міжнародний рейс «Харків-Миколаїв-Кишинів» під керуванням ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , прибув до зони митного контролю міжнародного автомобільного пункту пропуску «Староказаче-Тудори» митного пocта «Дністровський» Одеської митниці у напрямку pyxy - виїзд з України до Республіки Молдова, де під час митного контролю працівниками Одеської митниці було виявлено поліетиленовий пакет зеленого кольору з електронним пристроєм типу вольтметр в прозорому пакеті, обклеєному прозорою липкою стрічкою типу скотч, при огляді якого виявлено один прозорий поліетиленовий пакет, в якому знаходилися дві античні монети-оболи Ольвії, Північного Причорномор`я, типу «борисфен», кінець IV - початок III ст. до н.е., чотири античні монети-дельфіни Ольвії, Північного Причорномор`я, виготовлені у VI-V ст. до н.е., та одна антична монета Римської імперії - денарій імператора ОСОБА_8 , карбований у середині II ст. н.е., які належать до культурних цінностей, що мають художнє, наукове та історичне значення як предмети археології, які ОСОБА_12 , діючи за попередньою змовою з ОСОБА_4 , намагалися перемістити через митний кордон України, з приховуванням від митного контролю, не маючи на їx вивезення відповідного дозволу, але довести свій злочинний умисел до кінця не змогли з незалежних від їх волі та бажання причин, оскільки вказані предмети були виявлені працівниками Одеської митниці під час здійснення митного контролю.
Таким чином, судом в межах судового розгляду, визначених ст. 337 КПК України, встановлено, що обвинувачені ОСОБА_3 та ОСОБА_4 своїми умисними діями вчинили закінчений замах на контрабанду, тобто переміщення через митний кордон України з приховуванням від митного контролю культурних цінностей, що вчинено за попередньою змовою групою осіб, тобто скоїли кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 15 та ч. 2 ст. 201 КК України.
Відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, суд, за клопотанням прокурора та згодою учасників судового провадження, дійшов висновку про недоцільність дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються і судовий розгляд було обмежено допитом обвинувачених, а також дослідженням документів про щодо визнання речовими доказами, вжиті заходів забезпечення кримінального провадження та які характеризують особи обвинувачених. 
При цьому, суд з`ясував, що учасники судового провадження правильно розуміють зміст цих обставин, у суду немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також суд роз`яснив учасникам, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 свою вину у пред`явленому обвинуваченні визнав повністю та підтвердив обставини вчиненого кримінального правопорушення, вказані в обвинувальному акті, зокрема, що протягом 10 років перебуває у дружніх відносинах з ОСОБА_4 , з яким має спільне хобі, яке полягає у пошуках з допомогою металошукачів металевих виробів та цінностей. Під час вказаного хобі ОСОБА_4 знайшов вказані в обвинувальному акті дві античні монети-оболи, типу «борисфен», чотири античні монети-дельфіни та одну античну монету Римської імперії. Він є зареєстрованим користувачем сайту «ОЛХ», на якому розміщував оголошення про продаж знайдених предметів. В кінці 2025 року з ним на вказаному сайті зв`язався покупець, який повідомив, що хотів би придбати стародавні монети, які збігалися з тими, що були в ОСОБА_4 , які необхідно було відправити за межі України в м. Кишинів Республіки Молдова. Тому він розповів про вказану розмову ОСОБА_4 й вони домовилися продати сім вищевказаних монет за обумовлену з покупцем суму 12300 грн, які останній перерахував на банківську картку ОСОБА_4 , номер якої він йому повідомив під час спілкування. Він розповів ОСОБА_4 , що буде направляти вказані монети рейсовим автобусом до м. Кишинева, приховавши їх від митного контролю, оскільки вони розуміли, що це культурні цінності, вивезення яких без спеціального дозволу за межі України заборонене. 20.05.2026 у вечірній час в будинку № 30 по вул. Парковій у м. Миколаєві ОСОБА_4 передав йому вищевказані сім монет. Далі, він, діючи за попередньою змовою з ОСОБА_4 , перебуваючи за місцем свого проживання по АДРЕСА_2 , приховав отримані від ОСОБА_4 монети в електронний пристрій вольтметр, щоб унеможливити ix виявлення під час митного контролю, після чого поклав у прозорий полімерний пакет, який заклеїв скотчем, з метою ix подальшого контрабандного переміщення з м. Миколаєва (Україна) до м. Кишинева (Республіка Молдова) з приховуванням від митного контролю. В подальшому 22.05.2026 близько 17:00 год він прибув на автостанцію «Миколаїв» по просп. Богоявленському м. Миколаєва, де звернувся до водіїв автобусу, які здійснювали міжнародне перевезення пасажирів рейсом «Харків-Миколаїв-Кишинів», та запропонував останнім доставити до м. Кишинева посилку з електронним пристроєм, не повідомляючи їм про наявність всередині стародавніх монет, на що останні надали свою згоду. У вчиненому ОСОБА_3 щиро розкаявся, засудив свої дії, запевнив суд про неприпустимість вчинення кримінальних правопорушень в майбутньому та зазначив, що в ході досудового розслідування активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення, надаючи зізнавальні показання про обставини вчинення замаху на контрабанду культурних цінностей. Зазначив, що до вчинення вказаного діяння його спонукало скрутне матеріальне становище сім`ї. Вказав, що добровільно перерахував на потреби ЗСУ грошові кошти в сумі 5000 грн.
Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у пред`явленому обвинуваченні визнав повністю та підтвердив обставини вчиненого кримінального правопорушення, вказані в обвинувальному акті, зокрема, що дійсно протягом 10 років перебуває у дружніх відносинах з ОСОБА_3 , з яким має спільне хобі, яке полягає у пошуках з допомогою металошукачів металевих виробів та цінностей. Під час вказаного хобі він знайшов вказані в обвинувальному акті дві античні монети-оболи, типу «борисфен», чотири античні монети-дельфіни та одну античну монету Римської імперії, які забрав собі, розуміючи, що вони мають культурну цінність. В кінці 2025 року ОСОБА_3 розповів про те, що в мережі Інтернет на сайті «OLX.ua» сконтактував з невідомою особою, яка знаходилася в м. Кишиневі Республіки Молдова та виявила бажання придбати наявні в ОСОБА_4 вищевказані стародавні монети, які треба було перемістити через митний кордон України поза митним контролем, на що він спочатку відмовлявся, але в подальшому погодився. Далі вони домовилися між собою, що продадуть вказані монети за 12300 грн, і вказану грошову суму покупець перерахував на його банківську картку АТ КБ «ПриватБанк», номер якої він надав ОСОБА_3 20.05.2026 у вечірній час в будинку № 30 по вул. Парковій у м. Миколаєві він передав ОСОБА_3 вищевказані сім монет, після чого останній вирушив їх відправляти покупцеві в м. Кишинів шляхом передачі рейсовим автобусом. Далі, зі слів ОСОБА_3 йому відомо, що останній, перебуваючи за місцем свого проживання по АДРЕСА_2 , приховав отримані від нього сім монет в електронний пристрій вольтметр, щоб унеможливити ix виявлення під час митного контролю, після чого поклав у прозорий полімерний пакет, який заклеїв скотчем, з метою ix подальшого контрабандного переміщення з м. Миколаєва (Україна) до м. Кишинева (Республіка Молдова) з приховуванням від митного контролю. В подальшому 22.05.2026 ОСОБА_3 прибув на автостанцію «Миколаїв» по просп. Богоявленському м. Миколаєва, де звернувся до водіїв автобусу, які здійснювали міжнародне перевезення пасажирів рейсом до Кишинева, та запропонував останнім доставити до м. Кишинева посилку з електронним пристроєм, не повідомляючи їм про наявність всередині стародавніх монет, на що останні надали свою згоду. У вчиненому ОСОБА_4 щиро розкаявся, засудив свої дії, запевнив суд про неприпустимість вчинення кримінальних правопорушень в майбутньому, та зазначив, що в ході досудового розслідування активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення, надаючи розгорнуті та детальні зізнавальні показання про обставини вчинення замаху на контрабанду культурних цінностей. Зазначив, що причинами, які сприяли вчиненню вказаного діяння стало скрутне матеріальне становище та проблеми зі здоров`ям, які потребують коштів на лікування. Вказав, що добровільно перерахував на потреби ЗСУ грошові кошти в сумі 10000 грн.
Таким чином, суд дійшов висновку, що винуватість ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення доведена поза розумним сумнівом та їх дії правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 15 та ч. 2 ст. 201 КК України, оскільки вони вчинили закінчений замах на контрабанду, тобто переміщення через митний кордон України з приховуванням від митного контролю культурних цінностей, що вчинено за попередньою змовою групою осіб.
При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 суд відповідно до ст. 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, а також обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Так, обвинувачений ОСОБА_3 вчинив кримінальне правопорушення, яке відноситься до особливо тяжких злочинів, за місцем проживання характеризується позитивно, одружений, не працює, є особою похилого віку, лікування у лікарів психіатра та нарколога не проходив, раніше не судимий.
Обставинами, які відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_3 , суд визнає щире каяття, яке полягає у тому, що останній повністю визнав свою вину у скоєному, засудив свої дії, висловив щирий жаль з приводу вчиненого та запевнив суд про неприпустимість вчинення нових кримінальних правопорушень; а також активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, наявність якого підтверджується тим, що обвинувачений як на стадії досудового розслідування, так і судового розгляду добровільно надав зізнавальні показання з приводу обставин вчинення замаху на контрабанду культурних цінностей, в яких детально та ґрунтовно розповів про інтернет-ресурс, на якому знайшов оголошення, особу, яка згодилася придбати старовинні монети, спосіб приховування предметів від митного контролю та осіб, з допомогою яких намагався скоїти контрабанду. Крім того, вказані обидві пом`якшуючі покарання обставини зазначені також і в обвинувальному акті, що надійшов до суду.
Обставин, які згідно зі ст. 67 КК України обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_3 , судом не встановлено. 
З урахуванням обставин вчиненого кримінального правопорушення, особи обвинуваченого, який раніше не судимий, не працює, є пенсіонером за віком, характеризується виключно позитивно, одружений, добровільно перерахував на потреби ЗСУ грошові кошти в сумі 5000 грн, що підтверджується відповідною квитанцією, його щирого каяття та негативного ставлення до вчиненого, засудження свого діяння, наявності декількох обставин, що пом`якшують покарання, та відсутності обставин, що обтяжують покарання, а також ураховуючи позицію державного обвинувача, який просив призначити обвинуваченому основне покарання у виді позбавлення волі в мінімальному розмірі, визначеному санкцією статті закону про кримінальну відповідальність та звільнити від його відбування з випробуванням, суд, реалізуючи принцип законності, справедливості та індивідуалізації покарання, дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_3 основного покарання у виді позбавлення волі в мінімальних межах санкції ч. 2 ст. 201 КК України з можливістю звільнення його на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням, з покладанням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України. Вказані вид та міра покарання, на переконання суду, є необхідними й достатніми для його виправлення і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.
Суд зазначає, що з огляду на дискреційні повноваження, суд вправі звільнити особу від відбування призначеного покарання з випробуванням за наявності для цього підстав. Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи з цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
При цьому, відповідно до вимог статей 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Можливість звільнення обвинуваченого ОСОБА_3 від відбування покарання з випробуванням, на переконання суду, обумовлена тим, що він раніше не судимий, характеризується позитивно, є пенсіонером, добровільно перерахував грошові кошти на потреби ЗСУ, що свідчить про його стійку соціальну направленість та можливість призначення йому покарання без ізоляції від суспільства.
Також право суду призначати покарання на власний розсуд підтверджується висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 29.10.2020 у справі №487/5034/18, згідно з якими «поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо. Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо».
Крім того, відповідно до висновків, викладених у постанові Касаційного кримінального суду від 17.04.2018 у справі № 298/95/16-к, «більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів. Таким чином, у частині другій статті 65 КК встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Суд вважає, що такий же принцип застосовується і при вирішенні питання про порядок відбування покарання, зокрема, про можливість звільнення від відбування покарання з випробуванням. Обов`язок доведення того, що менш суворий вид покарання або порядок його відбування є недостатнім, покладається на сторону обвинувачення. Натомість прокурор у касаційній скарзі не навів переконливих доводів того, що застосування апеляційним судом статті 75 КК є неправомірним та недостатнім для забезпечення мети покарання».
При цьому, за обставин даної справи, прокурором не доведено з відповідним обґрунтуванням неможливість застосування відносно обвинуваченого звільнення від відбування покарання з випробуванням та що таке звільнення буде недостатнім для його виправлення і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень. Навпаки, прокурор також, ґрунтовно дослідивши обставини справи та врахувавши відомості щодо особи обвинуваченого, вважав можливим застосувати щодо нього положення ст. 75 КК України, не призначаючи реального основного покарання, з чим власне і погоджується суд, навівши вище обґрунтування щодо можливості звільнення обвинуваченого від відбування основного покарання з випробуванням.
Визначаючи тривалість строку випробовування, суд, окрім тяжкості кримінального правопорушення, головним чином враховує особу обвинуваченого ОСОБА_3 , який раніше не судимий, одружений, характеризується виключно позитивно, є особою похилого віку, повністю визнав свою вину, щиро розкаявся у вчиненому, засудив свої дії, а також той факт, що в Україні введений воєнний стан, що покладає на жителів держави додаткові обмеження, тому зазначені обставини, які зменшують суспільну небезпечність обвинуваченого, вказують на можливість встановлення однорічного іспитового строку для його виправлення.
Вирішуючи питання про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_3 додаткових покарань, передбачених санкцією ч. 2 ст. 201 КК України, суддя доходить таких висновків.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КК України, у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням можуть бути призначені додаткові покарання у виді штрафу, позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, позбавлення військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу, позбавлення державної нагороди України.
Також у постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 04.09.2023 у справі № 404/2081/22 сформовано висновок про те, що «згідно з положеннями ст. 55 КК у випадку, коли санкцією відповідної частини статті Особливої частини КК передбачено можливість призначення особі додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, суд, визнаючи особу винуватою у вчиненні відповідного кримінального правопорушення, має право призначити таке додаткове покарання незалежно від того, чи обвинувачений обіймав певну посаду або займався певною діяльністю на час вчинення кримінального правопорушення».
Оскільки санкцією статті, за якою засуджується ОСОБА_3 , передбачене обов`язкове додаткове покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк до трьох років, тому суд доходить висновку про необхідність призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права займатися діяльністю, пов`язаною з обігом культурних цінностей, на строк два роки, про що просив прокурор, що відповідатиме загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, буде достатнім і необхідним для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень як ним, так і іншими особами, а також відповідатиме ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і особі винного.
Натомість при вирішенні питання про можливість призначення ОСОБА_3 додаткового покарання у виді конфіскації майна, суд керується вищевказаними положеннями ч. 1 ст. 77 КК України, відповідно до яких призначення вказаного додаткового покарання при звільненні від відбування покарання з випробуванням законом не передбачено.
Також, згідно з абзацом 3 пункту 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», якщо додаткове покарання у виді конфіскації майна за санкцією статті (санкцією частини статті) є обов`язковим, то у разі прийняття рішення про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням воно не застосовується, оскільки статтею 77 КК України передбачено вичерпний перелік додаткових покарань, що можуть бути призначені у такому випадку, серед яких конфіскація майна відсутня. При прийнятті такого рішення посилатися на статтю 69 КК України не потрібно.
Враховуючи, що суд дійшов висновку про можливість звільнення обвинуваченого ОСОБА_3 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, тому конфіскація майна, передбачена санкцією ч. 2 ст. 201 КК України, в даному випадку застосуванню не підлягає в силу положень ч. 1 ст. 77 КК України.
Вказані висновки суду узгоджуються з висновками, викладеними у постанові Касаційного кримінального суду від 21.06.2023 у справі № 953/6732/22, згідно з якими «як визначено ст. 77 КК у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням можуть бути призначені додаткові покарання у виді штрафу, позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю та позбавлення військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу. Тобто, положення зазначеної статті не передбачають призначення додаткового покарання у виді конфіскації майна у тому випадку, якщо особу звільнено від відбування основного покарання на підставі ст. 75 КК. Зі змісту вироку вбачається, що місцевий суд, постановляючи вирок, в мотивувальній його частині вказав, що не призначає особі додаткове покарання у виді конфіскації майна у зв`язку із звільненням останнього від відбування покарання з випробуванням. Про відсутність підстав для призначення особі додаткового покарання у виді конфіскації майна вказує у своїй ухвалі також суд апеляційної інстанції. Враховуючи те, що колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про можливість звільнення особи від відбування покарання з випробуванням, а касаційна скарга прокурора не містить переконливих доводів щодо необхідності скасування ухвали апеляційного суду в цій частині, застосування у даному випадку додаткового покарання у виді конфіскації майна, яке передбачене санкцією статті, є безпідставним та таким, що суперечить положенням ст. 77 КК».
При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд відповідно до ст. 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, а також обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Так, обвинувачений ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, яке відноситься до особливо тяжких злочинів, за місцем проживання характеризується позитивно, одружений, працює лікарем, є особою похилого віку, має проблеми зі здоров`ям, лікування у лікарів психіатра та нарколога не проходив, раніше не судимий.
Обставинами, які відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 , суд визнає щире каяття, яке полягає у тому, що останній повністю визнав свою вину у скоєному, засудив свої дії, висловив щирий жаль з приводу вчиненого та запевнив суд про неприпустимість вчинення нових кримінальних правопорушень в майбутньому; а також активне сприяння ОСОБА_4 розкриттю кримінального правопорушення, наявність якого підтверджується тим, що обвинувачений як на стадії досудового розслідування, так і судового розгляду добровільно надав докладні зізнавальні показання з приводу обставин вчинення замаху на контрабанду культурних цінностей, в яких детально та ґрунтовно розповів про спосіб вчинення кримінального правопорушення. Крім того, вказані обидві пом`якшуючі покарання обставини зазначені також і в обвинувальному акті, що надійшов до суду.
Обставин, які згідно зі ст. 67 КК України обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 , судом не встановлено. 
З урахуванням обставин вчиненого кримінального правопорушення, особи обвинуваченого, який раніше не судимий, працює, одружений, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, є пенсіонером за віком, характеризується виключно позитивно, добровільно перерахував на потреби ЗСУ грошові кошти в сумі 10000 грн, що підтверджується відповідною квитанцією, його щирого каяття та негативного ставлення до вчиненого, засудження свого діяння, наявності декількох обставин, що пом`якшують покарання, та відсутності обставин, що обтяжують покарання, а також ураховуючи позицію державного обвинувача, який просив призначити обвинуваченому основне покарання у виді позбавлення волі в мінімальному розмірі, визначеному санкцією статті закону про кримінальну відповідальність та звільнити від його відбування з випробуванням, суд, реалізуючи принцип законності, справедливості та індивідуалізації покарання, дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_4 основного покарання у виді позбавлення волі в мінімальних межах санкції ч. 2 ст. 201 КК України з можливістю звільнення його на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням, з покладанням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України. Вказані вид та міра покарання, на переконання суду, є необхідними й достатніми для його виправлення і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.
Суд зазначає, що з огляду на дискреційні повноваження, суд вправі звільнити особу від відбування призначеного покарання з випробуванням за наявності для цього підстав. Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи з цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
При цьому, відповідно до вимог статей 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Можливість звільнення обвинуваченого ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням, на переконання суду, обумовлена тим, що він раніше не судимий, характеризується позитивно, працює, має постійне місце проживання та міцні соціальні зв`язки, добровільно перерахував допомогу на потреби ЗСУ, що свідчить про його стійку соціальну направленість та можливість призначення йому покарання без ізоляції від суспільства.
Також право суду призначати покарання на власний розсуд підтверджується висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 29.10.2020 у справі №487/5034/18, згідно з якими «поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо. Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо».
Крім того, відповідно до висновків, викладених у постанові Касаційного кримінального суду від 17.04.2018 у справі № 298/95/16-к, «більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів. Таким чином, у частині другій статті 65 КК встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Суд вважає, що такий же принцип застосовується і при вирішенні питання про порядок відбування покарання, зокрема, про можливість звільнення від відбування покарання з випробуванням. Обов`язок доведення того, що менш суворий вид покарання або порядок його відбування є недостатнім, покладається на сторону обвинувачення. Натомість прокурор у касаційній скарзі не навів переконливих доводів того, що застосування апеляційним судом статті 75 КК є неправомірним та недостатнім для забезпечення мети покарання».
При цьому, за обставин даної справи, прокурором не доведено з відповідним обґрунтуванням неможливість застосування відносно обвинуваченого звільнення від відбування основного покарання з випробуванням та що таке звільнення буде недостатнім для його виправлення і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень. Навпаки, прокурор, ґрунтовно дослідивши обставини справи та врахувавши відомості щодо особи обвинуваченого, також вважав можливим застосувати щодо нього положення ст. 75 КК України, не призначаючи реального покарання, з чим власне і погоджується суд, навівши вище обґрунтування щодо можливості звільнення обвинуваченого від відбування основного покарання з випробуванням.
Визначаючи тривалість строку випробовування, суд, окрім тяжкості кримінального правопорушення, головним чином враховує особу обвинуваченого ОСОБА_4 , який раніше не судимий, одружений, характеризується виключно позитивно, є особою похилого віку, працює, повністю визнав свою вину, щиро розкаявся у вчиненому, засудив свої дії, а також той факт, що в Україні введений воєнний стан, що покладає на жителів держави додаткові обмеження, тому зазначені обставини, які зменшують суспільну небезпечність обвинуваченого, вказують на можливість встановлення однорічного іспитового строку для його виправлення.
Вирішуючи питання про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_4 додаткових покарань, передбачених санкцією ч. 2 ст. 201 КК України, суддя доходить таких висновків.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КК України, у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням можуть бути призначені додаткові покарання у виді штрафу, позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, позбавлення військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу, позбавлення державної нагороди України.
Також у постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 04.09.2023 у справі № 404/2081/22 сформовано висновок про те, що «згідно з положеннями ст. 55 КК у випадку, коли санкцією відповідної частини статті Особливої частини КК передбачено можливість призначення особі додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, суд, визнаючи особу винуватою у вчиненні відповідного кримінального правопорушення, має право призначити таке додаткове покарання незалежно від того, чи обвинувачений обіймав певну посаду або займався певною діяльністю на час вчинення кримінального правопорушення».
Оскільки санкцією статті, за якою засуджується ОСОБА_4 , передбачене обов`язкове додаткове покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк до трьох років, тому суд доходить висновку про необхідність призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права займатися діяльністю, пов`язаною з обігом культурних цінностей, на строк два роки, про що просив прокурор, що відповідатиме загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, буде достатнім і необхідним для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень як ним, так і іншими особами, а також відповідатиме ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і особі винного.
Натомість при вирішенні питання про можливість призначення ОСОБА_4 додаткового покарання у виді конфіскації майна, суд керується вищевказаними положеннями ч. 1 ст. 77 КК України, відповідно до яких призначення вказаного додаткового покарання при звільненні від відбування покарання з випробуванням законом не передбачено.
Також, згідно з абзацом 3 пункту 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», якщо додаткове покарання у виді конфіскації майна за санкцією статті (санкцією частини статті) є обов`язковим, то у разі прийняття рішення про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням воно не застосовується, оскільки статтею 77 КК України передбачено вичерпний перелік додаткових покарань, що можуть бути призначені у такому випадку, серед яких конфіскація майна відсутня. При прийнятті такого рішення посилатися на статтю 69 КК України не потрібно.
Враховуючи, що суд дійшов висновку про можливість звільнення обвинуваченого ОСОБА_4 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, тому конфіскація майна, передбачена санкцією ч. 2 ст. 201 КК України, в даному випадку застосуванню не підлягає в силу положень ч. 1 ст. 77 КК України.
Вказані висновки суду узгоджуються з висновками, викладеними у постанові Касаційного кримінального суду від 21.06.2023 у справі № 953/6732/22, згідно з якими «як визначено ст. 77 КК у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням можуть бути призначені додаткові покарання у виді штрафу, позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю та позбавлення військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу. Тобто, положення зазначеної статті не передбачають призначення додаткового покарання у виді конфіскації майна у тому випадку, якщо особу звільнено від відбування основного покарання на підставі ст. 75 КК. Зі змісту вироку вбачається, що місцевий суд, постановляючи вирок, в мотивувальній його частині вказав, що не призначає особі додаткове покарання у виді конфіскації майна у зв`язку із звільненням останнього від відбування покарання з випробуванням. Про відсутність підстав для призначення особі додаткового покарання у виді конфіскації майна вказує у своїй ухвалі також суд апеляційної інстанції. Враховуючи те, що колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про можливість звільнення особи від відбування покарання з випробуванням, а касаційна скарга прокурора не містить переконливих доводів щодо необхідності скасування ухвали апеляційного суду в цій частині, застосування у даному випадку додаткового покарання у виді конфіскації майна, яке передбачене санкцією статті, є безпідставним та таким, що суперечить положенням ст. 77 КК».
Ухвалами слідчого судді від 10.06.2026 відносно ОСОБА_3 та ОСОБА_4 були застосовані запобіжні заходи у виді домашнього арешту в нічний час доби на строк до 07.08.2026, строк дії яких на даний час сплив.
Цивільний позов не заявлявся.
Долю речових доказів необхідно вирішити відповідно до ч. 9 ст. 100 КПК України.
Згідно з ч. 2 ст. 124 КПК України, з обвинувачених підлягають стягненню на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експертів.
Відповідно до ч. 4 ст. 174 КПК України, заходи забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна, накладеного ухвалами слідчого судді Центрального районного суду міста Миколаєва від 27.05.2026, 15.06.2026, 30.06.2026 у справі № 490/4717/26, підлягають скасуванню після набрання вироком законної сили.
Оскільки суд дійшов висновку про можливість звільнення обвинувачених від відбування покарання з випробуванням, тому відсутні підстави для застосування відносно них запобіжних заходів до набрання вироком законної сили.
Керуючись статтями 369-371, 373, 374, 376 КПК України, суд
ухвалив:
ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 та ч. 2 ст. 201 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років з позбавленням права займатися діяльністю, пов`язаною з обігом культурних цінностей, на строк два роки та без конфіскації майна.
На підставі статей 75, 76 КК України засудженого ОСОБА_3 звільнити від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі з випробовуванням, якщо він протягом однорічного іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Додаткове покарання щодо ОСОБА_3 у виді позбавлення права займатися діяльністю, пов`язаною з обігом культурних цінностей, підлягає реальному виконанню.
Іспитовий строк ОСОБА_3 обчислювати з дня ухвалення вироку, тобто з 12.08.2026.
ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 та ч. 2 ст. 201 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років з позбавленням права займатися діяльністю, пов`язаною з обігом культурних цінностей, на строк два роки та без конфіскації майна.
На підставі статей 75, 76 КК України засудженого ОСОБА_4 звільнити від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі з випробовуванням, якщо він протягом однорічного іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Додаткове покарання щодо ОСОБА_4 у виді позбавлення права займатися діяльністю, пов`язаною з обігом культурних цінностей, підлягає реальному виконанню.
Іспитовий строк ОСОБА_4 обчислювати з дня ухвалення вироку, тобто з 12.08.2026.
Речові докази: 
- мобільний телефон «Samsung Galaxy A15», SM-A155F/DSN, S/n НОМЕР_3 , ІМЕІ1: НОМЕР_4 , ІМЕІ2: НОМЕР_5 , із сім-карткою НОМЕР_6 – повернути ОСОБА_3 ;
- полімерний пакет зеленого кольору з написом «АТБ», електронний пристрій типу вольтметр, обгорнутий полімерним пакетом разом з аркушем паперу з рукописними написами барвником синього кольору – знищити;
- протокол про порушення митних правил № 0344/UA500000/2026 від 23.05.2026, копію контрольного талону «Автобус ВЕ9030НІ», Митну декларацію на 1 аркуші - залишити в матеріалах кримінального провадження;
- мобільний телефон у чохлі чорного кольору марки «Samsung», ІМЕІ1: НОМЕР_7 , ІМЕІ2: НОМЕР_8 ; банківські картки АТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_9 та № НОМЕР_10 – повернути ОСОБА_4 .
На підставі статей 96-1, 96-2 КК України, застосувати спеціальну конфіскацію до трьох (два чорних та один сріблястого кольору) предметів непропорційної круглої форми, схожих на монети античних часів, чотирьох предметів гачкоподібної витягнутої форми (які є двома античними монетами-оболами Ольвії, Північного Причорномор`я, типу «борисфен», кінець IV - початок III ст. до н.е., чотирма античними монетами-дельфінами Ольвії, Північного Причорномор`я, виготовленими у VI-V ст. до н.е., та однією античною монетою Римської імперії - денарієм імператора ОСОБА_8 , карбованою у середині II ст. н.е.) – примусово безоплатно вилучивши їх у власність держави як предмети вчинення кримінального правопорушення.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експертів Хмельницького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України в сумі 3850 (три тисячі вісімсот п`ятдесят) грн 88 копійок.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експертів Хмельницького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України в сумі 3850 (три тисячі вісімсот п`ятдесят) грн 88 копійок.
Після набрання вироком законної сили заходи забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна, накладеного ухвалами слідчого судді Центрального районного суду міста Миколаєва від 15.06.2026 у справі № 490/4717/26 на мобільний телефон «Samsung Galaxy A15», SM-A155F/DSN, S/n НОМЕР_3 , ІМЕІ1: НОМЕР_4 , ІМЕІ2: НОМЕР_5 , із сім-карткою НОМЕР_6 ; від 15.06.2026 у справі № 490/4717/26 на мобільний телефон у чохлі чорного кольору марки «Samsung», ІМЕІ1: НОМЕР_7 , ІМЕІ2: НОМЕР_8 , банківські картки АТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_9 та № НОМЕР_10 ; від 30.06.2026 у справі № 490/4717/26 на квартиру по АДРЕСА_5 , що належить на праві власності ОСОБА_3 ; від 30.06.2026 у справі № 490/4717/26 на земельну ділянку, площею 0,0111 га, кадастровий номер 6524455100:04:001:0485, за адресою: Херсонська область, Новотроїцький район, сщ/рад Новотроїцька, що належить на праві власності ОСОБА_4 ; від 30.06.2026 у справі № 490/4717/26 на квартиру по АДРЕСА_3 , що належить на праві власності ОСОБА_4 ; від 30.06.2026 у справі № 490/4717/26 на 1/6 частки квартири по АДРЕСА_6 , що належить на праві власності ОСОБА_4 ; від 27.05.2026 у справі № 490/4717/26 на полімерний пакет зеленого кольору з написом «АТБ», електронний пристрій типу вольтметр, обгорнутий полімерним пакетом разом з аркушем паперу з рукописними написами барвником синього кольору, три (два чорного та один сріблястого кольору) предмети непропорційної круглої форми, схожі на монети античних часів, чотири предмети гачкоподібної витягнутої форми, протокол про порушення митних правил № 0344/UA500000/2026 від 23.05.2026, копію контрольного талону «Автобус ВЕ9030НІ», Митну декларацію на 1 аркуші - скасувати.
Запобіжний захід щодо обвинувачених до набрання вироком законної сили не застосовувати.
Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Інгульський районний суд міста Миколаєва протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. 
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копію вироку не пізніше наступного дня після ухвалення надіслати учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.
Суддя ОСОБА_1