ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

15 липня 2026 року
м. Київ

справа № 753/13848/24 
провадження № 61-3753св26 

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
судді-доповідача - Петрова Є. В., 
суддів: Грушицького А. І., Ігнатенка В. М., Калараша А. А., Литвиненко І. В., 

учасники справи: 
заявник - ОСОБА_1 , 
заінтересовані особи:Орган опіки і піклування Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, ІНФОРМАЦІЯ_1 , 

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Кресюн Василь Андрійович, на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 08 серпня 2025 року, ухвалене у складі судді Осіпенко Л. М.і присяжнихСкрипниченка С. М., Гаврилюк Ж. О., та постанову Київського апеляційного суду від 28 січня 2026 року, ухвалену у складі колегії суддів Поливач Л. Д., Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І., у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Орган опіки і піклування Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання особи недієздатною, встановлення опіки та призначення опікуна,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст заяви

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про визнання особи недієздатною, встановлення опіки та призначення опікуна.

Свої вимоги заявник обґрунтовував тим, що його матері ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 2018 року встановлено довічно першу групу інвалідності з необхідністю постійного догляду, у зв`язку з наявністю низки захворювань, які спричинили обмеження у життєдіяльності, зокрема, у самообслуговуванні, орієнтації та контролі за своєю поведінкою.

Заявник зазначав, що його мати ОСОБА_2 , внаслідок хвороби, не може повною мірою усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, потребує постійного медичного нагляду, сторонньої допомоги та контролю. Зокрема, вона не здатна чітко висловлювати свої думки, самостійно одягатися, готувати їжу, не розуміє обставин, що відбуваються навколо неї, не може дати оцінку своїм діям чи діям оточуючих, не може самостійно вийти з дому, не контролює свою поведінку.

Догляд за матір`ю фактично здійснює заявник, який виявив бажання бути її піклувальником. З батьком заявника його матір розлучена. Сестра заявника ОСОБА_3 не має можливості забезпечити матір доглядом та лікуванням, оскільки розлучена та самостійно утримує двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

З огляду на викладене заявник просив суд визнати недієздатною його матір ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що проживає за адресою: АДРЕСА_1 , встановити над нею опіку та призначити його опікуном.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 

Дарницький районний суд міста Києва рішенням від 08 серпня 2025 року заяву ОСОБА_1 задовольнив частково.

Визнав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , недієздатною. 

В іншій частині заяви відмовив.

До призначення у встановленому законом порядку опікуна над ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , його обов`язки поклав на Орган опіки і піклування Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації.

Суд першої інстанції, врахувавши висновок судово-психіатричної експертизи від 30 травня 2025 року № 823, дійшов висновку, що ОСОБА_2 за станом свого здоров`я не здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а тому потребує опіки. У зв`язку з чим суд визнав вимогу заяви ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 недієздатною повністю доведеною та такою, що ґрунтується на вимогах закону, а тому підлягає задоволенню.

Відмовляючи у призначенні заявника опікуном над недієздатною ОСОБА_2 , суд першої інстанції керувався тим, що подане органом опіки та піклування подання не містить належної мотивації, чому саме ОСОБА_1 необхідно призначити опікуном, а не батька заявника, чи сестру ОСОБА_1 , яка так само зобов`язана опікуватися непрацездатною матір`ю. Крім того, подання не містить висновків з посиланням на конкретні обставини, які б свідчили, що призначення опікуном ОСОБА_1 , якнайкраще відповідає інтересам особи, над якою встановлюється опіка. 

Також суд звернув увагу на той факт, що заявник виявив бажання стати опікуном своєї матері лише під час проведення загальної мобілізації, яка оголошена у зв`язку з повномасштабним вторгненням російської федерації на територію України, у той час як його матері встановлено інвалідність І групи ще у 2018 році. 

З огляду на відмову у задоволенні заяви в частині призначення піклувальника, суд зазначив, що до вирішення питання про призначення піклувальника у встановленому законом порядку виконання відповідних обов`язків покладається на Орган опіки та піклування Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації.

Київський апеляційний суд постановою від 28 січня 2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, рішення Дарницького районного суду міста Києва від 08 серпня 2025 року в частині відмови ОСОБА_1 у призначенні його опікуном над недієздатною ОСОБА_2 та в частині покладення на Орган опіки і піклування Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації здійснення опіки над недієздатною ОСОБА_2 залишив без змін.

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що висновки суду першої інстанції є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків та не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права. 

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги 

У березні 2026 року адвокат ОСОБА_1 Кресюн В. А. через підсистему «Електронний суд» подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Дарницького районного суду міста Києва від 08 серпня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 січня 2026 року в частині відмови у призначенні його опікуном над недієздатною ОСОБА_2 та в частині покладення на Орган опіки і піклування Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації здійснення опіки над недієздатною ОСОБА_2 . 

На обґрунтування підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), заявник зазначає, що суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 344/5303/17, від 23 листопада 2021 року у справі № 751/9572/19, від 08 січня 2024 року у справі № 753/1905/22 року, від 27 лютого 2025 року у справі № 380/16966/24, від 28 травня 2025 року у справі № 641/7190/23.

Касаційну скаргу  ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що чинним законодавством не передбачено можливості непризначення піклувальника недієздатній особі за наявності подання органу опіки та піклування, яке відповідає вимогам закону. 

Введення військового стану в країні не зупинило дію актів цивільного законодавства, що визначають порядок призначення опікуна та наразі не містять заборон, або обмежень у контексті правовідносин цієї справи на призначення опікуна недієздатній особі - матері ОСОБА_2 , її сина ОСОБА_1 , який є чоловіком призовного віку.

Сам факт, що заявник виявив бажання стати опікуном своєї матері лише під час проведення загальної мобілізації, яка оголошення у зв`язку з повномасштабним вторгненням російської федерації на територію України, в той час як його матері встановлено інвалідність І групи ще у 2018 році, не може слугувати підставою для відмови у призначенні його опікуном, оскільки законодавством України не запроваджено особливого порядку для встановлення опіки під час воєнного стану та не встановлено імперативної заборони щодо призначення звернення особи чоловічої статі призовного віку з заявою про призначення його опікуном недієздатної особою.

Крім того, звертає увагу на те, що суди не врахували, що заявник та його батько ОСОБА_7 є власниками у рівних частках квартири АДРЕСА_2 . Шлюб між батьком заявника та недієздатною ОСОБА_2 розірваний ще у 1993 році. ОСОБА_7 як власник частки квартири подав заяву до суду, якою не заперечував проти того, щоб колишня дружина ОСОБА_2 проживала разом з заявником у зазначеній квартирі. 

Також суди не врахували те, що сестра заявника та рідна дочка ОСОБА_2 . ОСОБА_3 разом з двома неповнолітніми дітьми є внутрішньо переміщеними особами, фактично проживають за адресою: АДРЕСА_3 . ОСОБА_3 своєю заявою повідомила суду, що не має фінансової можливості забезпечити належний догляд та піклування за матір`ю, оскільки має на утриманні двох неповнолітніх дітей, яких виховує самостійно, у зв`язку з тим, що з батьком дітей ОСОБА_8 вона розлучена. Тому вона не заперечує проти призначення опікуном її матері ОСОБА_1 .

Рух справи у суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 26 березня 2026 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали з Дарницького районного суду міста Києва.

14 квітня 2026 року матеріали справи № 753/13848/24надійшли до Верховного Суду. 

Верховний Суд ухвалою від 25 травня 2026 року зупинив касаційне провадження у цій справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду справи № 305/1557/24 (провадження № 61-9539сво25).

Ухвалою від 07 липня 2026 року Верховний Суд поновив провадження у цій справі.

Ухвалою від 07 липня 2026 року Верховний Суд призначив справу до судового розгляду.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Фактичні обставини справи, з`ясовані судами

ОСОБА_1 є сином ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 1, а. с. 8).

ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 19).

Згідно з довідкою до акта огляду медико-соціальної експертної комісії від 13 квітня 2018 року серії АВ № 0973376 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визнана особою з інвалідністю першої «А» групи з 10 квітня 2018 року довічно, причина інвалідності - загальне захворювання. Крім того, встановлено, що ОСОБА_2 потребує постійного стороннього догляду, рекомендовані заходи: спостереження невролога, кардіолога, стаціонарне лікування (т. 1, а. с. 25, 26).

Відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи від 30 травня 2025 року № 823, у ОСОБА_2 виявлені виражені порушення психічних функцій (пам`яті, інтелекту, аналітичної та прогностичної функції мислення), недоступність контакту, втрата мовлення (відсутність активного мовлення та розуміння зверненої мови), відсутність критичних здібностей, втрата навичок самообслуговування. За своїм психічним станом ОСОБА_2 не здатна усвідомлювати свої дії та керувати ними. ОСОБА_2 виявляє ознаки хронічного, стійкого психічного розладу - «Судинної деменції» (F 01 за МКХ-10) (т. 1, а. с. 173-176).

Відповідно до подання від 30 грудня 2024 року № 101-12409 Дарницька районна в місті Києві державна адміністрація як орган опіки та піклування вважає за доцільне, у разі визнання ОСОБА_2 недієздатною, призначити її опікуном заявника ОСОБА_1 . Також у поданні зазначено, що батько та сестра кандидата в опікуни ОСОБА_1 надали заяви про те, що вони не заперечують проти призначення останнього опікуном ОСОБА_2 (т. 1, а. с. 144, 145).

Згідно з актом обстеження умов проживання від 11 грудня 2024 року за адресою: АДРЕСА_4 , квартира складається з 3-х кімнат, має задовільні умови проживання, у помешканні проведено сучасний ремонт, кімнати облаштовані меблями та побутовою технікою, кухня обладнана електричною плитою, у ванній кімнаті встановлено бойлер для нагріву води. Для ОСОБА_2 , яка є лежачою хворою та потребує сторонньої допомоги, відведено окрему кімнату.

Згідно з медичним висновком про стан здоров`я кандидата в опікуни / піклувальники від 29 листопада 2024 року № 734 ОСОБА_1 під наглядом лікаря-психіатра та під наркологічним диспансеро-динамічним наглядом лікаря-нарколога не перебуває, за станом здоров`я може бути опікуном / піклувальником.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. 

Відповідно до пункту 1 абзацу першого частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку. 

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. 

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення в оскаржуваній частині неповністю відповідають вказаним вимогам закону.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду (частина третя статті 294 ЦПК України).

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 293 ЦПК України справи про обмеження цивільної дієздатності фізичної особи, визнання фізичної особи недієздатною та поновлення цивільної дієздатності фізичної особи суд розглядає в порядку окремого провадження.

Заяву про визнання фізичної особи недієздатною може бути подано членами її сім`ї, близькими родичами, незалежно від їх спільного проживання, органом опіки та піклування, закладом з надання психіатричної допомоги (частина третя статті 296 ЦПК України).

Суд першої інстанції, встановивши, що ОСОБА_2 за станом свого здоров`я не здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, що підтверджується висновком експерта, дійшов висновку про наявність підстав для визнання її недієздатною.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 08 серпня 2025 року у цій частині в апеляційному порядку не переглядалося та в касаційному порядку не оскаржене, а тому Верховний Суд не переглядає.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 у частині призначення його опікуном недієздатної матері та покладаючи обов`язки опікуна на Орган опіки і піклування Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, суди керувалися тим, що подання органа опіки та піклування не містить належної мотивації, чому саме ОСОБА_1 необхідно призначити опікуном, а не батька заявника, чи його сестру, яка так само зобов`язана опікуватися непрацездатною матір`ю. Крім того, подання не містить висновків з посиланням на конкретні обставини, які б свідчили, що призначення опікуном ОСОБА_1 , якнайкраще відповідає інтересам особи, над якою встановлюється опіка. Також суди звернули увагу на той факт, що заявник виявив бажання стати опікуном своєї матері лише під час проведення загальної мобілізації, яка оголошена у зв`язку з повномасштабним вторгненням російської федерації на територію України, в той час як його матері встановлено інвалідність І групи ще у 2018 році. 

Відповідно до частини першої статті 39 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними.

Визнання фізичної особи недієздатною тягне за собою правові наслідки спрямовані на захист її прав та інтересів.

Відповідно до статті 41 ЦК України над недієздатною особою встановлюється опіка.

Відповідно до статті 58 ЦК України опіка встановлюється над малолітніми особами, які є сиротами або позбавлені батьківського піклування, та фізичними особами, які визнані недієздатними.

У статті 55 ЦК України передбачено, що опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересі малолітніх осіб, а також неповнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки. 

Інститут опіки забезпечує реалізацію та охорону цивільних прав і обов`язків недієздатної фізичної особи.

У частині першій статті 60 ЦК України визначено, що суд встановлює опіку над фізичною особою у разі визнання її недієздатною і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування.

Суд, ухвалюючи рішення про обмеження цивільної дієздатності фізичної особи (у тому числі обмеження або позбавлення права неповнолітньої особи самостійно розпоряджатися своїми доходами) чи визнання фізичної особи недієздатною, встановлює над нею відповідно піклування або опіку і за поданням органу опіки та піклування призначає їй піклувальника чи опікуна (частина перша статті 300 ЦПК України).

Системний аналіз частини першої статті 60 ЦК України, частини першої статті 300 ЦПК України дає підстави для висновку, що обов`язковою умовою призначення судом конкретної фізичної особи опікуном над недієздатною фізичною особою є наявність подання органу опіки та піклування щодо доцільності призначення саме цієї особи опікуном.

Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 736/1508/17 (провадження № 61-39361св18), від 23 листопада 2021 року у справі № 751/9572/19 (провадження № 61-3053св21), від 28 лютого 2024 року у справі № 372/3474/21 (провадження № 61-16349св23), від 27 листопада 2024 року у справі № 341/1526/23 (провадження № 61-6358св24), від 04 грудня 2024 року у справі № 634/1126/23 (провадження № 61-9837св24), від 28 травня 2025 року у справі № 641/7190/23 (провадження № 61-16711св24).

Відповідно до статті 62 ЦК України опіка або піклування встановлюються за місцем проживання фізичної особи, яка потребує опіки чи піклування, або за місцем проживання опікуна чи піклувальника.

У частинах другій-п`ятій статті 63 ЦК України визначено, що опікуном або піклувальником може бути лише фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Фізична особа може бути призначена опікуном або піклувальником лише за її письмовою заявою. Опікун або піклувальник призначаються переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов`язки опікуна чи піклувальника. Фізичній особі може бути призначено одного або кількох опікунів чи піклувальників.

Опікун зобов`язаний дбати про підопічного, про створення йому необхідних побутових умов, забезпечення його доглядом та лікуванням (частина перша статті 67 ЦК України).

Наведені норми свідчать, що визнання фізичної особи недієздатною є винятковим заходом правового характеру, який застосовується з метою захисту самої особи. Інститут опіки покликаний забезпечити повну реалізацію та охорону прав недієздатної фізичної особи шляхом покладення на опікуна обов`язків діяти в інтересах підопічного, забезпечуючи йому належні умови життя, догляд і правове представництво.

При призначенні опікуна необхідно враховувати, зокрема особисті взаємини між опікуном і підопічним, які забезпечать нормальне життєзабезпечення підопічного. Можливість особи здійснювати повноваження опікуна перевіряються органом опіки та піклування, який висловлює пропозиції про доцільність призначення опікуна (Правила опіки та піклування, затверджені наказом Державного комітету України у справах сім`ї та молоді Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства праці та соціальної політики України 26 травня 1999 року № 34/166/131/88).

Верховний Суд у постанові від 07 квітня 2022 року у справі № 712/10043/20 звертав увагу, що призначення опікуна недієздатної особи здійснюється за поданням органу опіки та піклування, яке повинне відповідати вимогам закону щодо його обґрунтованості та змісту, має бути подано в належній процесуальній формі згідно з вимогами ЦПК України. При внесенні подання орган опіки та піклування має якнайкраще врахувати інтереси особи, над якою встановлюється опіка.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 листопада 2024 року у справі № 496/4271/16-а (провадження № 11-606апп18) сформулювала правовий висновок, згідно з яким рішення виконавчого комітету як органу опіки та піклування є дорадчим документом та не тягне за собою виникнення будь-яких прав чи обов`язків у осіб, яких рекомендовано призначити опікунами, таке рішення не порушує прав та обов`язків інших опікунів та підопічного. Правові наслідки для інших опікунів, підопічного виникають виключно в результаті постановлення рішення судом, в процесі чого саме і відбувається оцінка усіх доказів у сукупності, зокрема й оскаржуваного рішення органу опіки та піклування, яке не має наперед встановленої сили для суду, який розглядає справу і вирішує правове питання призначення опікуна недієздатній особі.

Матеріали розглядуваної справи містять подання Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації як органу опіки та піклування, відповідно до якого орган опіки та піклування вважає за доцільне призначити ОСОБА_1 опікуном його матері ОСОБА_2 . Також у поданні зазначено, що батько та сестра кандидата в опікуни ОСОБА_1 надали заяви про те, що вони не заперечують проти призначення останнього опікуном над ОСОБА_2 .

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 у частині призначення його опікуном недієздатної матері та покладаючи обов`язки опікуна на Орган опіки і піклування Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, керувалися тим, що подання органу опіки та піклування не містить належної мотивації, чому саме ОСОБА_1 необхідно призначити опікуном, а не батька заявника, чи сестру ОСОБА_1 , яка так само зобов`язана опікуватися непрацездатною матір`ю. Крім того, подання не містить висновків з посиланням на конкретні обставини, які б свідчили, що призначення опікуном ОСОБА_1 , якнайкраще відповідає інтересам особи, над якою встановлюється опіка.

Колегія суддів Верховного Суду вважає такі висновки судів першої та апеляційної інстанцій передчасним з огляду на таке.

У частинах першій, другій статті 294 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справ окремого провадження суд зобов`язаний роз`яснити учасникам справи їхні права та обов`язки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи. З метою з`ясування обставин справи суд може за власною ініціативою витребувати необхідні докази.

Суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що питання про встановлення опіки, призначення опікуна чи співопікуна, заміни опікуна або співопікуна чи звільнення від повноважень опікуна належать до компетенції суду.

У свою чергу рішення органу опіки та піклування є дорадчим документом і не тягне за собою виникнення будь-яких прав чи обов`язків у осіб, яких рекомендовано та/або не рекомендовано призначити опікуном, адже такому документу може бути надана оцінка в сукупності з іншими доказами у справі судом під час вирішення по суті питання про призначення позивача опікуном / співопікуном (висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 19 листопада 2025 року у справі № 587/3140/23 (провадження № 61-1921св25).

Сумніви судів в обґрунтованості висновку органу опіки та піклування колегія суддів вважає належним чином необґрунтованими, оскільки самі собою такі сумніви не можуть бути підставою для встановлення фактичної відсутності будь-яких підстав для призначення опікуном над недієздатною особою ОСОБА_2 , адже такий висновок підлягав оцінці судом у сукупності з іншими доказами.

Висновки судів щодо відмови у призначенні ОСОБА_1 опікуном недієздатної матері фактично зводяться не до того, що заявник в силу свого віку, стану здоров`я, роду занять чи інших об`єктивних обставин не може виконувати ці обов`язки, чи його призначення опікуном буде суперечити інтересам недієздатної, чи є інша особа, яка буде краще за нього виконувати функції опікуна, а тим, що наявні інші члени сім`ї, а саме батько та сестра заявника, які не надали доказів неможливості ними виконувати опікунські обов`язки над недієздатною дружиною та матір`ю.

При цьому, зазначаючи як одну із підстав для відмови у задоволенні вимог заявника про відсутність доказів неможливості виконувати дочкою ОСОБА_3 опікунські обов`язки стосовно матері, суди першої та апеляційної інстанцій не звернули уваги на те, що ОСОБА_3 не виявила бажання бути опікуном недієздатної матері та посилалася на те, що вона немає можливості забезпечити їй належний догляд, так як розлучена та сама виховує двох неповнолітніх дітей. Крім того, ОСОБА_3 у своїй заяві зазначала, що її матір фактично проживає з її братом ОСОБА_1 і він постійно здійснює за нею догляд, між ними існує сильний, нерозривний, психоемоційний зв`язок та теплі відносини. 

Також безпідставним є висновок суду першої інстанції про ненадання заявником належних та допустимих доказів на підтвердження неможливості виконувати опікунські обов`язки над недієздатною ОСОБА_2 її чоловіком ОСОБА_7 , оскільки суд не врахував те, що шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 розірваний ще у 1993 році. 

Отже, зробивши висновок про те, що подання органу опіки та піклування не містить належної мотивації, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, не обґрунтував та не зазначив, які саме питання повинен був з`ясувати, але не з`ясував орган опіки та піклування під час перевірки можливості заявника, який є рідним сином підопічної, здійснювати повноваження опікуна.

Крім того, посилаючись на можливість дочки ОСОБА_2 . ОСОБА_3 виконувати обов`язки опікуна, суди не зазначили, якими доказами це підтверджується, не перевірили, чи зверталася вона з письмовою заявою до органу опіки та піклування про призначення її опікуном матері, адже за змістом статті 63 ЦК України особа може бути призначена опікуном лише за її письмовою заявою. Крім того, суди не з`ясували, чи має можливість ОСОБА_3 виконувати обов`язки опікуна своєї матері, у зв`язку з чим дійшли передчасного висновку про відсутність підстав для задоволення вимог про призначення заявника опікуном над недієздатною ОСОБА_2 .

Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 20 серпня 2025 року у справі № 462/6374/23 (провадження № 61-2582св25), від 03 грудня 2025 року у справі № 590/1440/23 (провадження № 61-15512св24), від 17 грудня 2025 року у справі № 672/1174/25 (провадження № 61-10983св25).

Також Верховний Суд вважає передчасними висновки судів попередніх інстанцій про те, що заявник виявив бажання стати опікуном своєї матері лише під час проведення загальної мобілізації, яка оголошена у зв`язку з повномасштабним вторгненням російської федерації на територію України, в той час як його матері встановлено інвалідність І групи ще у 2018 році, з огляду на таке.

У статті 64 ЦК України визначено випадки, коли фізична особа, не може бути опікуном або піклувальником.

За змістом цієї статті, опікуном або піклувальником не може бути фізична особа: 1) яка позбавлена батьківських прав, якщо ці права не були поновлені; 2) поведінка та інтереси якої суперечать інтересам фізичної особи, яка потребує опіки або піклування.

Цей перелік обмежувальних обставин є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає.

За змістом статті 64 ЦК України вбачається, що у ній відсутні положення, які б дозволяли стверджувати, що інші обмеження у призначенні опікуна чи піклувальника можуть бути передбачені законами або іншими нормативно-правовими актами. Конструкція цієї статті не передбачає обмеження у призначенні особи опікуном під час проведення загальної мобілізації, яка оголошена у зв`язку з повномасштабним вторгненням російської федерації на територію України, чи через перебування особи на військовій службі, у тому числі у зв`язку із мобілізацією.

Так, згідно з пунктом «г» частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військовослужбовці, які проходять службу за мобілізацією, звільняються зі служби через такі сімейні обставини, як необхідність здійснення опіки над особою з інвалідністю, визнаною судом недієздатною.

Відповідно до абз. 15 пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин під час дії воєнного стану у звязку з необхідністю здійснення опіки над особою, визнаною судом недієздатною, за умови що за такою особою не здійснюється піклування (опіка) іншими особами.

Абзац 15 пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» конкретизує, що військовослужбовець не може здійснювати опіку над особою, визнаною судом недієздатною, за умови, що опіку чи піклування щодо такої особи не здійснює / може здійснювати інша особа.

Тобто єдиною законною підставою для обмеження права військовослужбовця бути призначеним опікуном над недієздатною особою є наявність інших осіб, які здійснюють або можуть здійснювати таку опіку.

Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 22 червня 2026 року у справі № 305/1557/24 (провадження № 61-9539сво25), до розгляду якої зупинялося касаційне провадження у цій справі, виснувала, що законодавство не містить заборони або обмеження щодо призначення опікуном недієздатної особи саме військовослужбовця, який проходить військову службу, у тому числі за призовом під час мобілізації. Сам собою факт проходження військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації не може бути підставою для відмови у призначенні його опікуном над особою, визнаною недієздатною. Абзац п`ятнадцятий пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» пов`язує можливість реалізації відповідної правової підстави з наявністю або відсутністю інших осіб, які здійснюють або можуть здійснювати опіку над недієздатною особою. У таких справах, з урахуванням якнайкращих інтересів особи, над якою встановлюється опіка, потрібно з`ясовувати наявність інших осіб, які можуть бути опікунами недієздатного, здійснювати оцінку їх здатності виконання функцій саме опікуна недієздатної особи, а не відвідувача за необхідністю; досліджувати дійсність намірів військовослужбовця як єдиного кандидата на призначення опікуном недієздатної особи щодо забезпечення її особистих немайнових і майнових прав та інтересів, та ураховувати визначені Правилами опіки та піклування критерії, яким має відповідати особа як опікун.

Однак суди не з`ясували, якими доказами підтверджується та обставина, що звернення ОСОБА_1 до суду з заявою щодо призначення його опікуном недієздатної матері ОСОБА_2 пов`язане з намаганням заявника уникнути виконання його обов`язку щодо захисту Вітчизни. Матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про те, що останній призваний для проходження військової служби, уникає її проходження тощо. 

Також суди не звернули увагу і на те, що чинним законодавством не передбачено обмежень щодо призначення опікуном особи мобілізаційного віку.

Підсумовую викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що за обставин цієї справи апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції, не надав належної правової оцінки поданню органу опіки та піклування та іншим наявним у справі доказам, не встановив усіх обставин, які мають значення для правильного вирішення питання про призначення піклувальника, унаслідок чого дійшов передчасного висновку про відсутність підстав для задоволення заяви у цій частині. 

З огляду на те, що обставини, які необхідні для вирішення питання про призначення опікуна недієздатної особи, наразі не встановлені, а до повноважень Верховного Суду не належить встановлення фактичних обставин, надання оцінки чи переоцінки зібраних у справі доказів, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення касаційної скарги, скасування постанови суду апеляційної інстанції в частині вирішення питання про призначення ОСОБА_1 опікуном над недієздатною ОСОБА_2 та направлення справи в цій частині на новий розгляд до апеляційного суду для повного та об`єктивного встановлення обставин, які мають значення для справи.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги 

Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції. 

Враховуючи, що внаслідок неналежного дослідження та оцінки зібраних доказів суди попередніх інстанцій не встановили фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, ухвалені ними судові рішення в частині вирішення заяви ОСОБА_1 про встановлення опіки та призначення опікуна не можуть вважатися законними і обґрунтованими.

Верховний Суд урахував, що апеляційний суд не усунув усіх порушень, допущених судом першої інстанції під час розгляду справи, а також взяв до уваги тривалий час розгляду судами цієї справи, а тому з метою процесуальної економії та з урахуванням визначених процесуальним законом повноважень апеляційного суду, а також з метою дотримання принципів справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), дотримання основоположних засад (принципів) цивільного судочинства (частина третя статті 2 ЦПК України), дійшов висновку про направлення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції для повного, всебічного та об`єктивного дослідження і встановлення фактичних обставин, що мають важливе значення для правильного вирішення спору.

Під час нового розгляду справи апеляційному суду належить врахувати викладене, доцільно заслухати представника органу опіки та піклування, з`ясувати, зокрема: чи підтримує орган опіки та піклування своє подання; хто фактично виконував функції опікуна ОСОБА_2 після визнання її недієздатною та встановлення над неї опіки рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 08 серпня 2025 року; чи надходили до органу опіки та піклування звернення інших (окрім ОСОБА_1 ) осіб, бажаючих виконувати функції опікуна ОСОБА_2 , і якщо так, то які результати розгляду таких звернень; з`ясувати статус заявника, чи є він військовозобов`язаним, наявність в нього відстрочки від мобілізації, тощо; розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального та процесуального права, дослідити і належним чином оцінити надані сторонами докази, дати правову оцінку доводам та запереченням сторін і ухвалити законне та справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону. У разі необхідності, апеляційний суд також не позбавлений можливості викликати в судове засідання дочку ОСОБА_2 . 

Щодо судових витрат 

Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема, з резолютивної частини із зазначенням у ній нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 травня 2020 року у справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028сво18) зазначив, що у разі, якщо суд касаційної інстанції скасував судові рішення з направленням справи на розгляд до суду першої / апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат. 

Враховуючи, що у цій справі Верховний Суд не змінив рішення судів попередніх інстанцій та не ухвалив нове, а направив справу на новий розгляд, то відсутні підстави для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції. 

Отже, у цьому конкретному випадку судові витрати, в тому числі понесені сторонами у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, мають бути перерозподілені за результатами нового розгляду справи апеляційним судом, тобто за загальними правилами розподілу судових витрат. 

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 

ПОСТАНОВИВ: 

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Кресюн Василь Андрійович, задовольнити частково. 

Постанову Київського апеляційного суду від 28 січня 2026 року в частині вирішення заяви ОСОБА_1 про встановлення опіки та призначення опікуна скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Суддя-доповідач Є. В. Петров 

Судді А. І. Грушицький 

В. М. Ігнатенко

А. А. Калараш 

І. В. Литвиненко