Дата документу 01.09.2026 Справа № 336/5349/26

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний №336/5349/26 Головуючий у 1 інстанції Савелекно О.А.
Провадження № 22-ц/807/1925/26 Суддя-доповідач Мінгазов Р.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2026 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Мінгазова Р.В.,
суддів: Бредуна Д.С,,
Полякова О.З., 
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 червня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо» про стягнення суми страхового відшкодування, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2025 року ОСОБА_1 в своїх інтересах та в інтересах своєї матері ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ТДВ «СК «Кредо» про стягнення суми страхового відшкодування.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 червня 2026 року позовну заяву повернуто особі яка її подала.
Не погоджуючись з зазначеною ухвалою суду, ОСОБА_1 , в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушенням норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу суду скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції своєю ухвалою фактично вирішив питання щодо позовних вимог двох різних позивачів, але мотивувальна частина стосується лише повноважень ОСОБА_1 діяти від імені ОСОБА_2 . Крім цього, суд першої інстанції повертаючи позов фактично ототожнив участь органів та осіб, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (ст. 56 ЦПК України) із участю законних представників (ст. 59 ЦПК України) та не врахував спеціальну норму ч. 2 ст. 172 СК України і правову позицію Верховного Суду у справі № 318/131/18 від 25.03.2022, у якій зазначено, що: повнолітні дочка та син можуть звертатися до суду на захист прав непрацездатних, немічних батьків; для цього не потрібні спеціальні повноваження; така особа після відкриття провадження набуває статусу учасника справи та користується процесуальними правами.
Перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.
З матеріалів справи вбачається, що 28.05.2026 до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя через підсистему «Електронний суд» надійшла позовна заява ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до товариства з додатковою відповідальністю СК «Кредо» про стягнення суми страхового відшкодування.
Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02.06.2026 ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до товариства з додатковою відповідальністю СК «Кредо» про стягнення суми страхового відшкодування – повернути особі яка її подала.
Повертаючи позовну заяву позивачеві, суддя виходила із того, що позовна заява підписана ОСОБА_3 . Зі змісту позовної заяви убачається, що ОСОБА_1 подав позовну заяву в своїх інтересах та інтересах своєї матері ОСОБА_2 , однак не надав доказів того, що він уклав з матір`ю договір про надання правової допомоги, що його повноваження як представника позивачки підтверджуються ордером або чинною довіреністю. При цьому, доказів на підтвердження того, що позивачка визнана недієздатною чи обмежено дієздатною і син призначений її опікуном чи піклувальником, матеріали позову не містять. У зв`язку з чим, сам по собі той факт, що позивачка є непрацездатною за віком особою, та є особою з інвалідністю не означає обмеження її цивільної процесуальної дієздатності та виникнення в сина права бути її законним представником у суді.
Із вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду не погоджується повною мірою, виходячи з наступного.
Ухвалами Запорізького апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито 07 серпня 2026 року та призначено справу до апеляційного розгляду без повідомлення учасників справи в порядку ст. 369 ч. 2 ЦПК України.
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
За приписами ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Оскаржувана ухвала входить до переліку ухвал, які розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (п. 6 ч. 1 ст. 353 ЦПК України).
Відзивів від осіб, які беруть участь у справі, на вищезазначену апеляційну скаргу не надійшло. В силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до п. 6 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Згідно з п. 4 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Проте оскаржена ухвала суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам закону.
Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини першої та другої статті 172 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані піклуватися про батьків, проявляти про них турботу та надавати їм допомогу. Повнолітні дочка, син мають право звернутися за захистом прав та інтересів непрацездатних, немічних батьків як їх законні представники, без спеціальних на те повноважень.
У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 07 листопада 2022 року у справі № 318/623/19 (провадження № 61-12933сво21) зазначено, що норма частини другої статті 172 СК України щодо права дочки, сина захищати своїх батьків без спеціальних на те повноважень є спеціальною процесуальною нормою, яка змістовно відрізняється від офіційно-функціонального представництва (статті 56, 57 ЦПК України). Норма частини другої статті 172 СК України врегульовує сімейні відносини з притаманним їм особисто-довірчим характером, які за своїм змістом та суб`єктним складом дещо подібні до процесуальних відносин законного представництва (стаття 59 ЦПК України), але не тотожні. Так, стаття 59 ЦПК України містить перелік осіб, які виступають у процесі законними представниками, їх перелік не є вичерпним, проте вичерпним є перелік осіб, яких можуть представляти законні представники і до цього переліку не входять непрацездатні, немічні батьки, які потребують захисту дітей.
Колегія суддів звертає увагу, що хоча непрацездатні, немічні батьки de jure не позбавлені цивільної процесуальної дієздатності, але de facto вони не здатні особисто здійснювати цивільні процесуальні права і виконувати цивільні процесуальні обов`язки в силу обставин перебування у стані непрацездатності чи немічності. Разом з цим, такий стан батьків підлягає доказуванню у кожному конкретному випадку звернення до суду на підставі частини другої статті 172 СК України.
При цьому, при застосуванні норми статті 172 СК України слід виходити з позиції верховенства права та справедливості.
В Україні проголошено і діє принцип верховенства права (стаття 8 Конституції України, частина перша статті 10 ЦПК України), який є основоположною засадою захисту прав і свобод людини. Верховенство права – це панування права в суспільстві, а дотримання справедливості є загальною засадою цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Як зазначається у Рішенні Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 справедливість – одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.
У зв`язку з викладеним правовідносини, в яких реалізується право звернення повнолітніх дочки, сина за захистом прав та інтересів непрацездатних, немічних батьків на підставі частини другої статті 172 СК України слід кваліфікувати як особливий вид представництва (представництво sui generis), який має особливий склад суб`єктів, зміст та підстави виникнення.
Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, ОСОБА_1 вказував на те, що він діє в своїх інтересах та в інтересах немічної матері, та представляє її інтереси на підставі частини другої статті 172 СК України, надавши докази, які на його переконання, підтверджують зазначені обставини.
Суд першої інстанції, посилаючись на вимоги статей 56, 59 ЦПК України щодо надання документів на підтвердження повноважень представника, не урахував, що інститут процесуального представництва не є тотожним положенням частини другої статті 172 СК України щодо права повнолітніх дітей захищати своїх непрацездатних, немічних батьків без спеціальних на те повноважень, не дослідив та не надав оцінки наданим ОСОБА_1 доказам, якими він обґрунтовував немічний стан матері, а отже, дійшов до передчасного висновку про повернення апеляційної скарги на підставі п. 1 ч. 4 ст. 185 ЦПК України.
Крім цього, повертаючи позовну заяву суд першої інстанції проігнорував ту обставину, що ОСОБА_1 подав позов не тільки в інтересах своєї матері, а також і в своїх інтересах, у зв`язку з чим повернення позовної заяви ОСОБА_1 , який діяв в своїх інтересах є необґрунтованим. 
За таких обставин оскаржувана ухвала підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Керуючись ст. ст. 374, 379, 382 ЦПК України, колегія суддів –

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2  задовольнити.
Ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 червня 2026 року у цій справі скасувати.
Справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття,

Головуючий       Р.В.Мінгазова 

Судді:        Д.С. Бредун

О.З. Поляков