П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
^————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 серпня 2026 р. | м. Одеса | Справа № 400/2732/26
Головуючий в 1 інстанції: Величко А.В.
Дата і місце ухвалення: 23 квітня 2026 року, м. Миколаїв
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Тарновецького І.І.,
суддів: Бойка А.В.,
Шевчук О.А., 

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2026 року у справі №400/2732/26 за адміністративним позовом Акціонерного товариства «Миколаївобленерго» до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправною та скасування постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, –

В С Т А Н О В И В:

У березні 2026 року Акціонерне товариство «Миколаївобленерго» звернулося до суду першої інстанції з адміністративним позовом до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, в якому просило визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Фещук Олени Андріївни від 05 березня 2026 року у виконавчому провадженні №3431796 про стягнення виконавчого збору. 
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2026 року адміністративний позов задоволено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2026 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні адміністративного позову в повному обсязі. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, неправильно застосував норми матеріального права та дійшов помилкового висновку про протиправність постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору. На думку апелянта, державним виконавцем було дотримано вимоги статей 27 та 40 Закону України «Про виконавче провадження», а постанова від 05 березня 2026 року не створює нового грошового зобов`язання, а є лише процесуальним оформленням уже фактично стягнутого виконавчого збору після закінчення виконавчого провадження. Крім того, апелянт вважає, що позивач обрав неналежний спосіб судового захисту, оскільки скасування спірної постанови не призведе до відновлення його прав, а також що оскаржувана постанова відповідає критеріям правомірності, визначеним статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України. 
У відзиві на апеляційну скаргу Акціонерне товариство «Миколаївобленерго», посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду залишити без змін. Зазначає, що виконавчий збір був фактично стягнутий у межах виконавчого провадження, а тому після його закінчення у державного виконавця були відсутні передбачені частиною третьою статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» підстави для винесення постанови про стягнення виконавчого збору. На думку позивача, оскаржувана постанова фактично створила окремий виконавчий документ щодо вже стягнутого платежу, що суперечить вимогам закону та правовим висновкам Верховного Суду. Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 25 червня 2026 року відкрито апеляційне провадження у справі.
Учасники справи не заявили клопотань про розгляд справи за їх участю, у зв`язку з чим відповідно до пункту 1 частини першої статті 311 КАС України справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження.
Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, на виконанні у Відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України перебувало виконавче провадження №3431796 з примусового виконання наказу Господарського суду Миколаївської області №11/274, виданого 28 січня 2005 року, про стягнення з ВАТ ЕК «Миколаївобленерго» на користь ДП «Енергоринок» заборгованості, пені, інфляційних втрат, трьох відсотків річних, державного мита та витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. 
04 квітня 2007 року державним виконавцем відкрито виконавче провадження №3431796 та встановлено боржнику строк для добровільного виконання рішення. 
11 березня 2013 року державним виконавцем винесено постанову про стягнення виконавчого збору, яка ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 14 травня 2013 року у справі №11/274 була визнана неправомірною та недійсною. 
25 вересня 2019 року державним виконавцем винесено постанову про зупинення вчинення виконавчих дій, а 18 квітня 2023 року – постанову про їх поновлення. 
Після отримання від ДП «Енергоринок» інформації щодо залишку заборгованості державним виконавцем визначено суму виконавчого збору, що підлягала стягненню, у розмірі 1 767 789,24 грн. 
Листом від 24 лютого 2026 року ДП «Енергоринок» повідомило про повне фактичне виконання рішення суду, сплату виконавчого збору та витрат виконавчого провадження у повному обсязі, а також зазначило, що сума стягнутого виконавчого збору становить 1 767 789,24 грн. 
04 березня 2026 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №3431796 у зв`язку з фактичним виконанням рішення, а 05 березня 2026 року – постанову про стягнення виконавчого збору, яка є предметом оскарження у цій справі.
Вважаючи, що оскаржувана постанова державного виконавця про стягнення виконавчого збору прийнята всупереч вимогам Закону України «Про виконавче провадження» та порушує його права й законні інтереси, Акціонерне товариство «Миколаївобленерго» звернулося до суду з цим адміністративним позовом.
Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив із того, що на момент винесення державним виконавцем постанови від 05 березня 2026 року про стягнення виконавчого збору виконавчий збір у сумі 1 767 789,24 грн уже був фактично стягнутий у межах виконавчого провадження, що підтверджувалося, зокрема, постановою про закінчення виконавчого провадження від 04 березня 2026 року та листом Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 05 березня 2026 року. За таких обставин суд дійшов висновку про відсутність передбачених частиною третьою статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» підстав для винесення оскаржуваної постанови, у зв`язку з чим визнав її протиправною та скасував. 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність оскаржуваної постанови, однак вважає за необхідне зазначити таке.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За змістом частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду справ щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративний суд перевіряє, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України обов`язок доказування правомірності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень покладається на такого суб`єкта.
Правові та організаційні засади примусового виконання судових рішень визначені Законом України від 02 червня 2016 року №1404-VIII «Про виконавче провадження».
За змістом статті 1 Закону №1404-VIII виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження та сукупністю дій органів державної виконавчої служби та у визначених законом випадках приватних виконавців, спрямованих на примусове виконання рішень.
Відповідно до частини першої статті 27 Закону №1404-VIII виконавчий збір є збором, що справляється за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби та стягується з боржника до Державного бюджету України.
Згідно з частиною третьою статті 40 Закону №1404-VIII у разі закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктом 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня закінчення виконавчого провадження виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яка виконується в порядку, встановленому цим Законом.
Отже, необхідною передумовою застосування зазначеної норми є факт нестягнення виконавчого збору на момент закінчення виконавчого провадження.
Як установлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, постановою державного виконавця від 04 березня 2026 року виконавче провадження №3431796 закінчено у зв`язку з фактичним виконанням рішення суду. При цьому у зазначеній постанові державний виконавець зафіксував, що сума стягнутого виконавчого збору становить 1 767 789,24 грн. Крім того, листом Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 05 березня 2026 року підтверджено, що зазначена сума була стягнута та зарахована до Державного бюджету України. 
Зазначені обставини не заперечуються і самим апелянтом, який в апеляційній скарзі визнає, що кошти у сумі 1 767 789,24 грн були зараховані як виконавчий збір під час виконання рішення, а винесення постанови від 05 березня 2026 року, на його думку, мало на меті лише процесуальне оформлення вже здійсненого стягнення. 
Разом із тим колегія суддів зазначає, що положення частини третьої статті 40 Закону №1404-VIII не передбачають можливості винесення постанови про стягнення виконавчого збору після закінчення виконавчого провадження у разі, якщо такий збір уже був фактично стягнутий. Зазначена норма є спеціальною та підлягає застосуванню виключно за наявності визначеної нею умови - нестягнення виконавчого збору на момент закінчення виконавчого провадження.
Такий підхід відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 22 жовтня 2021 року у справі №520/17933/20 та від 27 квітня 2023 року у справі №640/26475/21, відповідно до яких питання про стягнення виконавчого збору вирішується державним виконавцем під час відкриття виконавчого провадження, тоді як механізм, передбачений частиною третьою статті 40 Закону №1404-VIII, застосовується лише у разі, якщо на момент закінчення виконавчого провадження виконавчий збір не був стягнутий. 
Наведені правові висновки Верховного Суду є релевантними до спірних правовідносин та відповідно до частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України підлягають врахуванню судом при вирішенні цієї справи.
Із зазначених правових висновків убачається, що у разі фактичного стягнення виконавчого збору під час виконання судового рішення правові підстави для винесення після закінчення виконавчого провадження постанови про його стягнення відсутні.
Доводи апелянта про те, що оскаржувана постанова має виключно процесуальний характер та лише оформлює вже здійснене стягнення виконавчого збору, колегія суддів відхиляє, оскільки вони не ґрунтуються на положеннях Закону №1404-VIII. Закон не передбачає можливості винесення після закінчення виконавчого провадження постанови про стягнення виконавчого збору виключно з метою процесуального оформлення його фактичного стягнення. 
При цьому відповідно до пункту 5 частини першої статті 3 Закону №1404-VIII така постанова є самостійним виконавчим документом, а тому може бути винесена лише за наявності визначених законом підстав.
Не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги щодо обрання позивачем неналежного способу судового захисту.
Відповідно до статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи законні інтереси, та просити про їх захист, зокрема шляхом визнання такого рішення протиправним та його скасування.
Оскільки спірна постанова є індивідуальним актом суб`єкта владних повноважень та самостійним виконавчим документом, саме її скасування усуває правові наслідки її існування, а тому обраний позивачем спосіб захисту відповідає вимогам статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України.
Інші доводи апеляційної скарги не містять обставин, які б спростовували встановлені судом першої інстанції фактичні обставини справи або свідчили про неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. Зазначені доводи зводяться до власного тлумачення апелянтом положень Закону України «Про виконавче провадження» та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного судового рішення.
Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, надав належну правову оцінку зібраним у справі доказам та дійшов правильного висновку про протиправність постанови державного виконавця від 05 березня 2026 року про стягнення виконавчого збору, оскільки на момент її винесення була відсутня передбачена частиною третьою статті 40 Закону №1404-VIII визначена законом умова для винесення такої постанови, а саме нестягнення виконавчого збору.
Доводи апеляційної скарги наведених висновків не спростовують, у зв`язку з чим підстави, передбачені статтею 317 Кодексу адміністративного судочинства України, для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції відсутні.
Відповідно до частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Підстави для розподілу судових витрат відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України відсутні.
Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, –

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2026 року у справі №400/2732/26 залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий: І.І. Тарновецький

Судді: А.В. Бойко

О.А. Шевчук