Справа № 201/2216/26
Провадження № 2/602/416/2026

Р І Ш Е Н Н Я 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
/заочне/
"13" липня 2026 р.        м. Ланівці
Лановецький районний суд Тернопільської області у складі головуючого судді Наумчука В.А., за участю секретаря судового засідання Майхрук Н.М.,
розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором, -
в с т а н о в и в:
Товариство з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» (далі - ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» або Товариство або позивач) за допомогою підсистеми «Електронний суд» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором.
В обґрунтування своїх позовних вимог зазначає, що 03.12.2021 Товариство з обмеженою відповідальністю «МІЛОАН» (нижче у тексті також - ТОВ «МІЛОАН») та ОСОБА_1 уклали договір про надання споживчого кредиту № 4337116, на підставі якого кредитодавець надав відповідачу кредитні кошти, а остання зобов`язалася повернути кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом. В подальшому право вимоги за кредитним договором ТОВ «МІЛОАН» було відступлене позивачу згідно з договором факторингу. Відповідно позивач є новим кредитором боржника ОСОБА_1  у кредитному зобов`язанні. В порушення умов укладеного кредитного договору відповідач не виконала своїх обов`язків, грошові кошти не повернула, проценти за користування кредитними коштами та комісію не сплатила, внаслідок чого станом на дату подання позовної заяви у неї перед позивачем існує заборгованість у розмірі 81500,00 грн, з яких: заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту) - 20000,00 грн, заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги – 59500,00 грн, заборгованість за комісіями – 2000,00 грн, яку позивач просить стягнути з відповідача. Також разом із заборгованістю по договору позивач просить стягнути з відповідачки понесені судові витрати, пов`язані з розглядом справи, а саме: сплачений судовий збір та витрати на правову допомогу.
Відповідач своїм процесуальним правом на подання відзиву не скористалася, письмових заперечень проти позову до суду не подала.
Ухвалою суду від 12.05.2026 відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 03 червня 2026 року.
Ухвалою суду від 03.06.2026 розгляд справи відкладено на 13 липня 2026 року.
Представник позивача в судове засідання не прибув, однак в позовній заяві просить розгляд справи проводити за його відсутності, проти ухвалення заочного рішення суду не заперечує.
Відповідач у судове засідання не з`явилася, хоча про день, час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про причини неявки в судове засідання суд не повідомила.
Ураховуючи те, що відповідач, яка належним чином повідомлена про дату, час і місце судового розгляду, повторно не з`явилася в судове засідання, про причини своєї неявки суду не повідомила, відзиву не подала, а позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, то керуючись ст. 280, 281 ЦПК України суд постановив провести заочний розгляд цієї справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Згідно зі частиною другою статті 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши та оцінивши докази, які у них містяться, ознайомившись з доводами позивача, викладеними у позовній заяві, встановив фактичні обставини і відповідні спірні правовідносини, та дійшов наступних висновків.
Щодо укладення кредитного договору
3 грудня 2021 року ОСОБА_1 дистанційно, з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, заповнила та подала ТОВ «МІЛОАН» Анкету-заяву на кредит №4337116, у якій вказала свої персональні дані та висловила свій намір отримати грошові кошти у кредит (а.с.55-56).
Того ж дня ОСОБА_1 дистанційно, з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, шляхом надсилання електронного повідомлення про накладання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, підписала договір про споживчий кредит (індивідуальну частину) №4337116 від 03.12.2021, Графік платежів за договором про споживчий кредит №4337116 від 03.12.2021 (Додаток №1) та Паспорт споживчого кредиту №4337116 (Додаток №2), що підтверджується доданими до позовної заяви копіями зазначених електронних документів (а.с. 24-32, 52-54). 
Згідно з довідкою про ідентифікацію ТОВ «МІЛОАН» клієнт ОСОБА_1 акцептувала кредитний договір, підписавши його аналогом ЕЦП у формі одноразового ідентифікатора (а.с. 66).
Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно зі статтею 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Відповідно до частини другої статті 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
Статтею 13 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством).
Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема, електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.
Таким чином, у визначеному законодавством порядку сторони уклали Договір про надання споживчого кредиту № 4337116 від 03.12.2021 (далі у тексті – Кредитний договір), на підставі якого між його сторонами виникли кредитні правовідносини, які регулюються нормами Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства.
Щодо умов кредитного договору
Згідно з п. 1.1 Кредитного договору ТОВ «МІЛОАН» (кредитодавець) зобов`язується на умовах визначених цим договором, на строк визначений п. 1.3 договору надати позичальнику грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі визначеній у п. 1.2 договору, а позичальник зобов`язується повернути кредитодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом у встановлений п. 1.4 договору термін та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та в строки/терміни, що визначені договором.
Умовами укладеного Кредитного договору передбачено: сума кредиту становить 20000,00 гривень (пункт 1.2); кредит надається строком на 30 днів з 03.12.2021 (строк кредитування) (пункт 1.3); термін (дата) повернення кредиту в сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом (дата платежу) – 02.01.2021 (пункт 1.4); комісія за надання кредиту 2000,00 грн, яка нараховується за ставкою 10,00 відсотків від суми кредиту одноразово (пункт 1.5.1); проценти за користування кредитом 7500,00 грн, які нараховуються за ставкою 1,25 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом (пункт 1.5.2); стандартна (базова) процентна ставка – 5,00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом (пункт 1.6); кредитні кошти надаються позичальнику шляхом переказу на картковий рахунок (пункт 2.1).
Уклавши Кредитний договір, сторони погодились з його умовами і взяли на себе відповідні зобов`язання.
Суд зауважує, що за своєю правовою природою кредитний договір є окремим видом цивільно-правових договорів, який визначає взаємні зобов`язання і відповідальність між банком або іншою фінансовою установою (кредитодавцем) і позичальником з метою одержання останнім кредиту. Кредитний договір є консенсуальним, оплатним та двостороннім.
Подібна за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 19.03.2021 у справі № 904/2073/19.
Зі змісту норми ст. 1054 ЦК України слідує, що обов`язок позичальника повернути кредит та сплатити проценти виникає на підставі укладеного кредитного договору після виконання кредитодавцем свого обов`язку щодо надання позичальнику грошових коштів (кредиту) у розмірі та на умовах, встановлених договором.
Щодо факту надання кредитних коштів
На підтвердження належного виконання кредитодавцем свого зобов`язання щодо надання кредитних коштів відповідачу, а також наявності кредитної заборгованості та її розміру позивач долучив до позовної заяви копію квитанції LIQPAY (а.с. 67); відомість про щоденні нарахування та погашення, підписану генеральним директором ТОВ «МІЛОАН» Віннченко О.В. та розрахунок заборгованості за кредитним договором, підписаний директором ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» Сердійчук Я.Я. (а.с. 68-70, 94, нижче у тексті – Розрахунки заборгованості).
Дослідивши надані документи, суд дійшов висновку, що вони не є належними, допустимими та достовірними доказами факту надання кредитних коштів відповідачу з наступних міркувань.
У квитанції LIQPAY зазначено, зокрема: ID платежу – 1841354561; сума - 20000,00 UAH; дата та час платежу – 03.12.2021 11:43; призначення – кошти згідно договору 4337116; платник – ТОВ «МІЛОАН»; отримувач – картка/рахунок VISA 414943*59.
Суд зауважує, що у згаданій квитанції не зазначено ПІБ та РНОКПП отримувача платежу, а вказано лише неповний номер (маску) картки, на яку здійснено переказ.
Поряд з цим, у тексті Кредитного договору не зазначено номер (маску) платіжної картки позичальника. У Кредитному договорі та у Паспорті споживчого кредиту лише вказано, що кредитні кошти надаються позичальнику шляхом переказу на картковий рахунок без зазначення реквізитів такого рахунку чи реквізитів картки, за допомогою якої здійснюється користування таким рахунком (п. 2.1 Договору про споживчий кредит, п.2 Паспорта споживчого кредиту).
Не вказано таких реквізитів також і в Анкеті-заяві, поданій відповідачем до ТОВ «МІЛОАН».
З огляду на наведене вище, суд позбавлений можливості встановити ту обставину, що кредитодавець надав позичальнику грошові кошти саме на умовах, встановлених Кредитним договором, оскільки умови цього договору не містять жодної інформації, яка б дозволила ідентифікувати належність картки/рахунку відповідачу.
Позивач також не надав суду доказів того, що позичальник висловив своє волевиявлення щодо переказу кредитних коштів за Кредитним договором саме за тими реквізитами платіжної картки VISA, які зазначені у квитанції LIQPAY, і матеріали справи таких доказів не містять.
Окрім того, Верховний Суд неодноразово у своїх постановах висловлював висновок про те, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» (див. постанови Верховного Суду від 01.12.2021 у справі № 569/7648/15-ц, від 17.12.2020 у справі № 278/2177/15-ц, від 28.10.2020 у справі № 760/7792/14-ц, від 16.09.2020 у справі № 200/5647/18 та інші).
Відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018року №75 виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів за конкретним банківським рахунком, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто, виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 554/4300/16-ц від 25 травня 2021 року.
У постанові Верховного Суду від 31 травня 2022 року у справі № 194/329/15 зазначено, що виписка з особового рахунку може бути належним доказом заборгованості відповідача за кредитом, яка повинна досліджуватися судами у сукупності з іншими доказами.
Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Разом із тим відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналогічна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що виписки за картковими рахунками (за кредитним договором) можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.
Відповідно до п. 54 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про платіжні послуги» платіжна інструкція - розпорядження ініціатора надавачу платіжних послуг щодо виконання платіжної операції.
Частиною другою статті 40 Закону України «Про платіжні послуги» встановлено, що платіжна інструкція має містити інформацію, що дає змогу надавачу платіжних послуг ідентифікувати особу платника та отримувача за платіжною операцією, рахунки платника та отримувача, надавачів платіжних послуг платника та отримувача, суму платіжної операції та іншу інформацію (реквізити), необхідну для належного виконання платіжної операції.
Надавач платіжних послуг зобов`язаний вести облік своїх операцій та подавати до Національного банку України звітність щодо здійснення діяльності з надання платіжних послуг відповідно до вимог, встановлених нормативно-правовими актами Національного банку України (ст. 18 Закону України «Про платіжні послуги»).
Згідно зі ч. 1 ст. 27 Закону України «Про платіжні послуги», усі документи, що підтверджують надання платіжних послуг (виконання платіжних операцій), зберігаються надавачами платіжних послуг та їх комерційними агентами не менше п`яти років з дня припинення ділових відносин з клієнтом або з дня завершення разової фінансової операції без встановлення ділових відносин з клієнтом.
З урахуванням наведеного вище, суд не бере до уваги надану позивачем копію квитанції LIQPAY, оскільки вона не є первинним обліковим в розумінні Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» та Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні» і з її змісту неможливо ідентифікувати особу отримувача за платіжною операцією, а також встановити ту обставину, що кошти переказані кредитодавцем саме на той картковий рахунок, який відповідає волевиявленню позичальника.
Щодо наданих позивачем Розрахунків заборгованості, то вони є документами, що створені самим кредитодавцем та позивачем, а тому інформація, зазначена в них, за умови відсутності первинних документів, на підставі яких вони були складені, не може бути доказом наявності заборгованості, на якій наполягає позивач.
Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22 грудня 2021 року у справі № 759/10277/20.
Також у цій справі суд враховує процесуальну поведінку позивача, який є фінансовою установою, що уклала договір факторингу з первісним кредитором та в якого (в первісного кредитора), відповідно, повинні зберігатися первинні документи щодо видачі кредитних коштів (меморіальні ордери, платіжні доручення, платіжні інструкції, касові документи тощо) із зазначенням, зокрема, обов`язкових реквізитів отримувача, однак вказані докази стороною позивача не долучено та клопотання про їх витребування позивачем не заявлялося.
Не заявляв позивач також і клопотання про витребування доказів у банківської установи щодо зарахування кредитних коштів на банківський рахунок відповідача, хоча мав таке процесуальне право.
Отже, позивач на власний розсуд розпорядився своїми правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ним процесуальних дій.
Аналогічний висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2020 року, справа 755/18920/18.
Згідно зі статтею 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст. 13 ЦПК України).
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 12 ЦПК України).
За змістом ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Верховний Суд неодноразово вказував на те, що у спорах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором (див. постанови Верховного Суду від 07 червня 2023 року у справі №234/3840/15-ц, від 28 січня 2026 року у справі № 641/8415/23).
Верховний Суд неодноразово вказував на те, що передбачений процесуальним законом принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. За загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача.
Подібні висновки викладені, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13, постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 21.09.2022 по справі № 645/5557/16-ц.
Сторона має довести ті обставини, на які вона посилається, і саме такі належним чином вчинені дії позивача, за загальним правилом, є підставою для задоволення його позову. Натомість відсутність належного спростування іншою стороною обставин, на які посилається сторона без належного їх доведення, сама по собі не є підставою для задоволення позову, оскільки суперечить загальним принципам доказування у цивільних справах, встановлених процесуальним законом.
Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 27.05.2020 у справі № 2-879/13.
З урахуванням наведеного вище, суд у цій справі дійшов висновку, що позивач не довів факту надання кредитодавцем кредитних коштів позичальнику за укладеним Кредитним договором. 
У зв`язку з цим, суд не досліджує обставини переходу права грошової вимоги від ТОВ «МІЛОАН» до ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» за договором факторингу.
Отже, у задоволенні позову слід відмовити за недоведеністю.
Щодо розподілу судових витрат.
Оскільки у позові відмовлено повністю, то відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, понесені по справі судові витрати покладаються на позивача.
На підставі наведеного вище керуючись статтями 12, 13, 89, 137, 141, 211, 247, 258, 259, 263-265, 272, 273, 279-282, 354, 355 ЦПК України, суд –
у х в а л и в:
У позові Товариства з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором – відмовити повністю.
Судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покласти на позивача.
Заочне рішення може бути переглянуте Лановецьким районним судом Тернопільської області за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Позивач має право оскаржити заочне рішення суду в загальному порядку встановленому Цивільним процесуальним кодексом України.
Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Тернопільського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
УЧАСНИКИ СПРАВИ:
ПОЗИВАЧ: Товариство з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС», місцезнаходження: вул. Ґедройця Єжи, буд. 6, офіс 521 м. Київ, 03150, код ЄДРПОУ 42640371.
ВІДПОВІДАЧ:  ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання - АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання як ВПО – АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .
Суддя:	  	В.  НАУМЧУК