ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

27 липня 2026 року | м. Ужгород | № 640/32553/20

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Ващиліна Р.О., розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Головного управління ДПС у м. Києві, в якому просить визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у м. Києві від 08.09.2020 №0258555-3312-2655.
Заявлені позовні вимоги аргументує тим, що оскарженим рішенням було нараховано податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачене фізичними особам, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за 2019 рік, за ставкою податку 1,5% від мінімальної заробітної плати станом на 1 січня звітного року. Так, об`єктом оподаткування є частиною житлового будинку, а саме приміщенням громадського призначення, що фактично є складовим елементом спортивно-оздоровчого комплексу. Однак за рішенням Київської міської ради №242/5629 від 23.06.2011, ставка податку для об`єктів нерухомості «зали спортивні інші» становить 0,010% за 1 кв. м. Однак таке рішення органу місцевого самоврядування відповідачем враховано не було.
Ухвалою судді Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.01.2021 відкрито провадження у справі.
Однак справа у встановлені нормами Кодексу адміністративного судочинства України строки Окружним адміністративним судом міста Києва розглянута не була. 
У зв`язку з ліквідацією Окружного адміністративного суду міста Києва дана адміністративна справа була передана на розгляд до Закарпатського окружного адміністративного суду.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.03.2025 року, дану адміністративну справу передано на розгляд судді ОСОБА_2 .
Ухвалою від 11 березня 2025 року Закарпатський окружний адміністративний суд прийняв дану справу до свого провадження та вирішив здійснювати її подальший розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. 
У зв`язку зі звільненням судді ОСОБА_2 з посади у відставку розпорядженням керівника апарату Закарпатського окружного адміністративного суду №21 від 01.01.2026 ця адміністративна справа передана для призначення повторного автоматизованого розподілу. 
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.01.2026 року, дану адміністративну справу передано на розгляд судді Ващиліну Р.О.
Ухвалою від 27.07.2026 Закарпатський окружний адміністративний суд замінив первісного відповідача в цій адміністративній справі на правонаступника – Головне управління ДПС у м. Києві.
03 лютого 2021 року відповідач подав до Окружного адміністративного суду міста Києва відзив на позовну заяву, в якому проти задоволення позову заперечив. Так, зазначає, що відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_1 є власником нежитлового приміщення, приміщення громадського призначення, вбудованого в житловий будинок, група приміщень №399, загальною площею 2601,9 кв.м. Тому, враховуючи рішення Київської міської ради №242/5629 контролюючий орган правомірно застосував ставку податку на нерухоме майно у розмірі 1,5% розміру мінімальної заробітної плати. При цьому вважає неможливим застосування до вказаного об`єкта нерухомості понижуючого коефіцієнта 0,75, оскільки такий застосовується виключно до об`єктів житлової нерухомості. Також вважає неможливим застосування до спірної будівлі ставки податку 0,010%, оскільки згідно з відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно є не залом спортивним, а нежитловим приміщенням. 
12 лютого 2021 року представник позивача подала до Окружного адміністративного суду міста Києва відповідь на відзив, в якому з доводами відповідача, наведеними у відзиві, не погоджується. Зокрема, наголошує на необхідності врахування при обранні ставки податку на нерухоме майно саме функціонального призначення приміщення, яким, в даному випадку, є зали спортивні. Тому до спірного об`єкта нерухомості слід застосовувати ставку податку 0,010%.
23 вересня 2021 року відповідач надіслав до Окружного адміністративного суду міста Києва додаткові пояснення, в яких просить не враховувати в якості доказу наданий позивачем експертний висновок, оскільки в ньому відсутні відомості про повідомлення експерта про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. 
20 жовтня 2021 року представник позивача надіслала до суду додаткові пояснення, в яких повідомила, що при обчисленні податку на нерухоме майно за спірний об`єкт за 2020 рік контролюючий орган враховував ставку податку 0,010%. 
03 листопада 2021 року відповідач надіслав до суду додаткові пояснення, в яких наголосив на тому, що позивач не звертався до контролюючого органу із письмовою заявою для проведення звірки даних щодо визначення грошового зобов`язання за 2019 рік з урахуванням долученого до матеріалів справи експертного висновку. 
14 квітня 2025 року відповідач надіслав до Закарпатського окружного адміністративного суду додаткові пояснення у справі, доводи яких зводяться до раніше наведених.
12 травня 2025 року представник позивача подала через особистий електронний кабінет в підсистемі «Електронний суд» додаткові пояснення по справі, аргументуючи обставинами, наведеними у раніше поданих письмових заявах.

Дослідивши подані сторонами документи та матеріали справи, розглянувши доводи сторін, наведені ними в письмових заявах, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 ) є власником нежитлового приміщення, приміщення громадського призначення, вбудованого в житловий будинок група приміщень №399, загальною площею 2601,9 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , приміщення 399.
На підставі відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно Головне управлінням ДФС у м. Києві (далі – ГУ ДПС у м. Києві) 08.09.2020 прийняло податкове повідомлення рішення №0258555-3312-2655, яким ОСОБА_1 нараховано грошове зобов`язання за платежем «Податок на нерухоме майно, відмінні від земельної ділянки, що підлягає сплаті фізичними особами, які є власником об`єктів нежитлової нерухомості», за 2019 рік в розмірі 162865,93 грн.
При обчисленні вищезазначеного грошового зобов`язання контролюючий орган врахував ставку податку у розмірі 1,5% від мінімальної заробітної плати станом на 1 січня звітного року. 
Не погоджуючись правомірність такого податкового повідомлення-рішення, ОСОБА_1 скористався правом на його адміністративне оскарження, подавши скаргу до Державної податкової служби України. 
За результатами розгляду такої скарги рішенням №5403/К/99-00-06-02-04-09 від 09.12.2020 Державна податкова служба України залишила без змін податкове повідомлення-рішення №0258555-3312-2655 від 08.09.2020. 
З метою захисту своїх прав позивач звернувся з цим адміністративним позовом до суду.
Приймаючи рішення по суті спірних правовідносин, суд виходить з наступного. 
Ст. 67 Конституції України передбачено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Правовідносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулюються Податковим кодексом України №2755-VI 02.12.2010 (далі – ПК України) (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
В розумінні норм п. 265.1 ст. 265 ПК України податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є складовою частиною податку на майно.
Порядок оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки визначено ст. 266 ПК України.
Відповідно до пп. 266.1.1 п. 266.1 ст. 266 ПК України, платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
Об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (пп. 266.2.1 п. 266.2 ст. 266 ПК України).
Відповідно до положень пп. 266.3.1 та 266.3.2 п. 266.3 ст. 266 ПК України, базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.
База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.
Обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об`єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку.
Рішенням Київської міської ради №242/5629 від 23 червня 2011 року «Про встановлення місцевих податків в зборів» затверджено Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в місті Києві.
Згідно з таким рішенням ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, диверсифікуються в залежності від класифікації будівель та споруд, зокрема за їх функціональним призначенням.
Відповідно до таблиці 1 зазначеного Положення на 2019 рік ставка податку щодо об`єктів нерухомого майна у вигляді нежитлового приміщення, для фізичних осіб становить 1,5 відсотки за 1 кв.м. бази оподаткування. Разом з тим, ставка податку для коду будівель 1265.9 «Зали спортивні інші» встановлена на рівні 0,010% розміру мінімальної заробітної плати за 1 кв. м.
Протиправність спірного повідомлення-рішення позивач обґрунтовує неправильним визначення ставки податку на спірне нерухоме майно. Так, ОСОБА_1 заявляє, що оскільки спірний об`єкт нерухомості є за своїм функціональним призначенням є спортивним комплексом, контролюючий орган був зобов`язаний здійснити нарахування податку на нерухоме майно з урахуванням ставки податку у розмірі 0,010%.
Оцінюючи обґрунтованість таких тверджень позивача суд враховує наступне.
Відповідно до пп. 14.1.129-1 п. 14.1 ст. 14 ПК України об`єкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють: а) будівлі готельні - готелі, мотелі, кемпінги, пансіонати, ресторани та бари, туристичні бази, гірські притулки, табори для відпочинку, будинки відпочинку; б) будівлі офісні - будівлі фінансового обслуговування, адміністративно-побутові будівлі, будівлі для конторських та адміністративних цілей; в) будівлі торговельні - торгові центри, універмаги, магазини, криті ринки, павільйони та зали для ярмарків, станції технічного обслуговування автомобілів, їдальні, кафе, закусочні, бази та склади підприємств торгівлі й громадського харчування, будівлі підприємств побутового обслуговування; г) гаражі - гаражі (наземні й підземні) та криті автомобільні стоянки; ґ) будівлі промислові та склади; д) будівлі для публічних виступів (казино, ігорні будинки); е) господарські (присадибні) будівлі - допоміжні (нежитлові) приміщення, до яких належать сараї, хліви, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції тощо; є) інші будівлі.
Наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17 серпня 2000 року №507 затверджено та введено в дію Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000, який призначений для використання органами центральної та місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики та всіма суб`єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) України.
Класифікатор забезпечує уніфікацію об`єктів нерухомості за функціональним призначенням та містить Методику класифікації будівель за головною класифікаційною ознакою.
Визначення належності об`єкта нежитлової нерухомості (будівлі, приміщення) до того чи іншого класу будівель проводиться на підставі документів, що підтверджують їх право власності з врахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення такого об`єкта нерухомості, згідно з Класифікатором.
ДК 018-2000 використовується для визначення статусу нежитлового приміщення, від якого залежить ставка податку для об`єктів нежитлової нерухомості, яке не зазначено у реєстрі прав на нерухоме майно, але визначено у технічній документації на об`єкт нерухомого майна.
В Розділі І Вступ ДК 018-2000 вказано, що будівлі класифікуються за їх функціональним призначенням. Будівлі, що використовуються або запроектовані для декількох призначень (комбіноване житло, готель і контора), повинні бути ідентифіковані за однією класифікаційною ознакою відповідно до головного призначення. Головне призначення повинно бути визначене таким чином:
- обчислюється відсоткове співвідношення площ різних за призначенням приміщень будівлі в складі повної загальної площі з віднесенням цих приміщень згідно з їх призначенням чи використанням до відповідного класифікаційного угруповання;
- потім будівля класифікується за методом «зверху – вниз». Будівлю спочатку відносять до розділу (один розряд коду), що охоплює всю чи більшу частку всієї її загальної площі. Далі їх відносять до підрозділу (два розряди коду) - житлові будівлі, нежитлові будівлі за найбільшою питомою вагою площі в цій будівлі. Наступним кроком визначається група (три розряди коду) за найбільшою часткою всієї загальної площі в межах підрозділу. Нарешті, вибирається належність будівлі до класу (чотири розряди коду) за найбільшою часткою всієї загальної площі у межах групи.
Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, спірне нерухоме майно є нежитловим приміщенням, приміщення громадського призначення вбудованого в житловий будинок.
В свою чергу згідно з наявними в матеріалах справи доказами, спірне нежитлове приміщення за своїм функціональним призначенням є спортивним комплексом.
Відповідно до ДК 018-2000, зали спортивні є окремим класом будівель в підрозділі «Будівлі нежитлові». Цей клас включає: будівлі, що використовуються в спортивних цілях (баскетбол та теніс у приміщеннях, плавальні басейни, гімнастичні зали, ковзанки або хокейні майданчики та та ін.), що передбачають переобладнання з улаштуванням трибун для глядачів, терас для видовищ та демонстраційних цілей та ін. 
Правомірність спірного податкового повідомлення-рішення відповідач обґрунтовує тим, що база оподаткування спірного об`єкта нерухомого майна обчислена на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідно до яких ОСОБА_1 є власником нежитлового приміщення, а саме приміщення громадського призначення, вбудованого в житловий будинок. З огляду на що контролюючий орган дійшов висновку про необхідність застосування максимальної ставки оподаткування, передбаченої законодавчими нормами.
Однак суд не може погодитися з таким рішення суб`єкта владних повноважень.
Суд зазначає, що окремого класу чи підкласу «Приміщення громадського призначення», як зазначено у витязі з Державного реєстру речових прав щодо спірного нерухомого приміщення, ні ДК 018-2000, ані навість рішення Київської міської ради №242/5629 від 23 червня 2011 року (з наступними змінами) не передбачає. В свою чергу рішення контролюючого органу про нарахування податкового зобов`язання не повинно базуватися на домисла, а повинно враховувати дійсні дані про базу оподаткування.
Нормами п. 20.1 ст. 20 ПК України передбачено право контролюючих органів для здійснення функцій, визначених законом, в тому числі, отримувати безоплатно від платників податків, у тому числі благодійних та інших неприбуткових організацій, усіх форм власності у порядку, визначеному законодавством, довідки, копії документів, засвідчені підписом платника або його посадовою особою та скріплені печаткою (за наявності), про фінансово-господарську діяльність, отримані доходи, видатки платників податків та іншу інформацію, пов`язану з обчисленням та сплатою податків, зборів, платежів, про дотримання вимог законодавства, здійснення контролю за яким покладено на контролюючі органи, а також фінансову і статистичну звітність у порядку та на підставах, визначених законом; отримувати безоплатно від державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій усіх форм власності та їх посадових осіб, у тому числі від органів, які забезпечують ведення відповідних державних реєстрів (кадастрів), інформацію, документи і матеріали.
З огляду на зазначене суд вважає, що у разі наявності у контролюючого органу будь-яких сумнівів щодо функціонального призначення об`єкта нерухомості, що є ключовим для визначення ставки податку, він вправі звернутися як до платника податків, так і до уповноважених органів для отримання необхідної інформації.
Відповідач не надав будь-яких належних та допустимих доказів стосовно наявності підстав для визначення ставки податку для спірного нерухомого приміщення у розмірі 1,5%, як і не зазначив якими саме положеннями рішення Київської міської ради №242/5629 від 23 червня 2011 року керувався при обранні такої ставки податку. 
При цьому суд враховує те, що в наступному податковому періоді контролюючий орган застосував вже ставку оподаткування спірного нерухомого майна у розмірі 0,010% мінімальної заробітної плати.
Відповідно до наявного в матеріалах справи спірного податкового повідомлення-рішення, ГУ ДФС у м. Києві нарахувало ОСОБА_1 грошове зобов`язання з податок на нерухоме майно у сумі 162865,93 грн з розрахунку площі об`єкта 2601,9 кв.м., ставки податку 1,5% та розміру мінімальної заробітної плати 4173,00 грн (1,5%*4173,00*2601,9).
Тоді як суд вважає, що розмір податку на нерухоме майно, що підлягає сплаті ОСОБА_1 за спірний об`єкт нерухомості – зал спортивний повинен становити 1085,77 грн (0,01%*4173,00*2601,9).
Отже, податкове повідомлення-рішення від 08.09.2020 №0258555-3312-2655 в частині нарахування ОСОБА_1 податкових зобов`язань у розмірі 161780,16 грн є протиправним та підлягає скасуванню.
Таким чином, провівши правовий аналіз законодавчих норм, що регулюють спірні правовідносини, крізь призму встановлених судом обставин справи, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. 
Відповідно до ч. 3 ст. 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Суд не вирішує питання розподілу судових витрат зі сплати судового збору, оскільки позивач звільнений від сплати такого на підставі п. 10 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».
Разом з тим, позивач заявив клопотання про стягнення з відповідача на його користь судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 2500,00 грн.
Ч. 1 ст. 132 КАС України передбачено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно ч. 3 зазначеної статті до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч. 2 ст. 134 КАС України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Згідно зі ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» №5076-VI від 05.07.2012 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу – це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
Таким чином, до правової допомоги належать консультації та роз`яснення з правових питань, складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво у судах тощо.
Ч. 4 ст. 134 КАС України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Так, на підтвердження понесених витрат на оплату послуг адвоката представник позивача долучила виключно копію договору про надання правничої допомоги №10/20 від 09 жовтня 2020 року.
В свою чергу ч.ч 7 та 9 ст. 139 КАС України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). 
Системний аналіз вказаних законодавчих положень дозволяє суду дійти висновку, що стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень підлягають компенсації документально підтверджені судові витрати, до складу яких входять, у тому числі, витрати пов`язані з оплатою правової допомоги. Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі: сторона, яка бажає компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона має право подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат.
Отже, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, до предмета доказування у питанні компенсації, понесених у зв`язку з розглядом справи витрат на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.
На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу представник позивача надала суду виключно копію договорів про надання правничої допомоги №10/20 від 09 жовтня 2020 року. Так, п. 3.1 такого договору передбачено, що сума гонорару об`єднання за подання правничої допомоги за цим договором, а також порядок і строки його сплати клієнтом, погоджуються сторонами в Додатку №1 до цього договору, що є конфіденційним для третіх осіб. 
Отже, положеннями договору №10/20 від 09 жовтня 2020 року не обумовлено конкретної суми гонорару адвоката. Разом з тим, Додаток №1 до договору або будь-яких інших доказів на підтвердження понесення судових витрат на правничу допомогу у заявленому розмірі позивач суду у встановлений нормами КАС України строк не надав. 
Доказами в адміністративному судочинстві в розумінні ч. 1 ст. 72 КАС України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Ці дані встановлюються, серед іншого, письмовими, речовими і електронними доказами (п. 1 ч. 2 ст. 72 КАС України).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 73 КАС України).
Згідно ч. 1 ст. 75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 76 КАС України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
За правилами, встановленими ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Суд врахував висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16, відповідно до яких склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Суд також враховує правові висновки Європейського суду з прав людини, викладені в рішеннях від 26.02.2015 у справі Баришевський проти України, від 10.12.2009 у справі Гімайдуліна і інших проти України, від 12.10.2006 у справі Двойних проти України, від 30 березня 2004 року у справі Меріт проти України, в яких ЄСПЛ, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними, а їх розмір обґрунтованим.
Оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів понесених судових витрат на професійну правничу допомогу у цій справі, зокрема не надано доказів розміру гонорару та оплати таких витрат, відсутні підстави для їх стягнення на користь позивача.

Керуючись ст. 241, 243, 255, 257, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП – НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у м. Києві (місцезнаходження: 04116, м. Київ, вул. Шолуденка, буд. 33/19, код ЄДРПОУ ВП 44116011) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, - задовольнити частково. 

2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у м. Києві від 08.09.2020 №0258555-3312-2655 в частині нарахування ОСОБА_1 податкового зобов`язання на суму 161780,16 грн.

3. В решті позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя | Р.О. Ващилін