ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6423/26 Справа № 753/2374/25 | | Суддя у 1-й інстанції - Мачуський О.М. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:
судді-доповідача Никифоряка Л.П.,
суддів Гапонова А.В., Халаджи О.В.,
за участі секретаря судового засідання Сахарова Д.О.,

Учасники справи:
позивач ОСОБА_1 ,
відповідач ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляла самостійних вимог щодо предмета спору, Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації, 
розглянув відкрито в залі судових засідань апеляційного суду в місті Дніпро справу, що виникла з сімейних правовідносин, в якій подана апеляційна скарга ОСОБА_1 на заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпра від 12 березня 2026року, головуючий у суді першої інстанції Мачуський О.М. 
В С Т А Н О В И В:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2025року ОСОБА_1 подав в суд позов проти ОСОБА_2 , зазначивши третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Службу у справах дітей та сім`ї Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації, з вимогою про позбавлення відповідачки батьківських прав відносно малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Існування таких вимог позивач пов`язував із тим, що під час фактичних шлюбних відносин у сторін ІНФОРМАЦІЯ_2 народилась дитина - ОСОБА_3 . З кінця лютого 2022року сімейні відносини між позивачем та відповідачкою припинились за ініціативою останньої та у зв`язку з її від`їздом на постійне місце проживання разом з малолітньою дитиною до Федеративної Республіки Німеччина. У квітні 2022року ОСОБА_2 під час телефонної розмови повідомила позивача про те, що не бажає в подальшому опікуватись їх сином та хоче передати сина на виховання ОСОБА_1 . Крім того, ОСОБА_2 подала нотаріальну заяву, в якій повідомила, що не планує у подальшому виконувати обов`язки щодо виховання дитини, оскільки планує надалі проживати в Німеччині, де має нову постійну сім`ю. 
Зазначав, що з квітня 2022року ОСОБА_2 жодного разу не бачила дитину, не виявляла бажання спілкуватись з дитиною, не брала участі в житті сина. Відповідачка будь-якої участі у вихованні сина не бере, про дитину не піклується, не проявляє заінтересованості в її подальшій долі. Всі питання щодо виховання сина вирішуються позивачем самостійно, дитина знаходиться на повному утриманні позивача.
Вважав, що відповідачка без поважних причин ухиляється від виконання батьківських обов`язків, свідомо нехтує своїми обов`язками, а тому наявні підстави для позбавлення відповідачки батьківських прав відносно малолітнього ОСОБА_3 .
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпра від 12 березня 2026року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив з того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено, правові підстави для позбавлення відповідачки батьківський прав відсутні, твердження позивача про виїзд відповідачки з дитиною з території України у лютому 2022року та повернення назад через пів року не відповідають дійсності, а також спростовуються доводи про відсутність спілкування з відповідачкою з 2022року, оскільки у 2024року відповідачка спільно з позивачем вчиняла дії щодо оформлення батьківства відносно спільної дитини.
Крім того, судом не прийнято заяву відповідачки про те, що вона не заперечує проти позбавлення її батьківських прав відносно сина, оскільки відмова від дитини є неправозгідною, не відповідає моральним засадам суспільства та порушує права дитини.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
11 квітня 2026року ОСОБА_1 через представника ОСОБА_4 подав безпосередньо до суду апеляційної інстанції за допомогою системи “Електронний суд” апеляційну скаргу на заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпра від 12 березня 2026року.
В апеляційній скарзі висловив вимогу про скасування рішення з ухваленням нового про задоволення його позову в повному обсязі.
Незаконність та необґрунтованість рішення суду на думку заявника полягає у тому, що суд першої інстанції безпідставно відхилив нотаріально посвідчену заяву відповідачки, яка підтверджує її небажання виконувати батьківські обов`язки, не надав належної оцінки доказам відсутності участі матері у вихованні дитини, її навчанні, відсутності спілкування.
Стверджував, що оцінка доказів здійснена судом вибірково, з наданням переваги лише тим обставинам, які спростовують позицію позивача, зокрема, щодо перетину кордону, без аналізу інших доказів в їх сукупності. 
Вважав, що у рішенні суду не наведено належних мотивів для відхилення висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав, який є ключовим доказом у справі, а також у рішенні не обґрунтовано, чому залишення за матір`ю батьківських прав буде більш доцільним для забезпечення інтересів дитини.
Наполягав, що відповідачка фактично самоусунулась від виховання сина та суд не спростував встановлені органом опіки та піклування факти.
Зазначав, що суд першої інстанції не врахував відсутність будь-яких заперечень чи доказів з боку відповідачки, не оцінив поведінку відповідачки, яка не скористалась своїми процесуальними правами.
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
Інші учасники справи своїм правом, передбаченим статтею 360 ЦПК України, не скористались та відзиву на апеляційну скаргу не подавали.
Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції
14 квітня 2026року ухвалою судді Дніпровського апеляційного суду витребувано з Індустріального районного суду м. Дніпра цивільну справу №753/2374/25; 30 квітня 2026року справа надійшла на адресу апеляційного суду.
04 травня 2026року ухвалою судді Дніпровського апеляційного суду апеляційну скаргу залишено без руху.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 14 травня 2026року відкрито апеляційне провадження у справі.
28 травня 2026року ухвалою Дніпровського апеляційного суду справу призначено до судового розгляду на 15^40год 11 серпня 2026року.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень, довідками про доставку електронного листа та отримання документів в Електронному суді.
Фактичні обставини встановлені в ході судового розгляду, які підтверджені належними та допустимими доказами
З повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження від 09 січня 2025року встановлено, що ОСОБА_5 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , актовий запис про народження № 301 зареєстровано 18 травня 2016року Нікопольським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, матір`ю дитини є відповідачка ОСОБА_2 , а відомості про батька дитини були внесені відповідно до частини 1 статті 135 Сімейного кодексу України за вказівкою матері /а.с. 18-19/.
На підставі заяви про визнання батьківства № 64/31.16-39 від 17 жовтня 2024року було змінено прізвище дитини з « ОСОБА_6 » на « ОСОБА_7 », батьком дитини записаний позивач ОСОБА_1 , у зв`язку з чим 17 жовтня 2024року повторно видано свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 /а.с. 20/.
Малолітній ОСОБА_3 навчається в 1-Г класі Спеціалізованої загальноосвітньої школи №305 Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, що підтверджується довідкою № 11 від 16 січня 2025року /а.с. 12/.
Малолітній ОСОБА_3 та позивач ОСОБА_1 взяті на облік як внутрішньо переміщені особи, згідно з довідками від 15 січня 2025року фактично проживають за адресою: АДРЕСА_1 /а.с. 10, 11/.
Згідно з відповіддю Міністерства соціальної політики України від 24 лютого 2025року, ОСОБА_2 перебуває на обліку як внутрішньо переміщена особа з 02 листопада 2021року, довідка внутрішньо переміщеної особи станом на 17 лютого 2025року діюча, в довідці зазначена адреса фактичного проживання: АДРЕСА_2 /а.с. 31/.
За місцем навчання дитина характеризується позитивно. В характеристиці, виданій Спеціалізованою загальноосвітньою школою №305, зазначено, що батько опікується дитиною та приймає участь у вихованні та освітньому процесі дитини. Всі організаційні моменти шкільного життя здійснює батько /характеристика а.с. 21/.
28 квітня 2025 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Яцино К.С. за реєстровим №573 посвідчено справжність підпису на заяві ОСОБА_2 , в якій вона зазначила, що з кінця лютого 2022 року не проживає з ОСОБА_1 , оскільки виїхала за межі України та проживає у Федеративній Республіці Німеччина, в цій країні має нову постійну сім`ю та повертатись до України на постійне місце проживання не планує. З квітня 2022року її дитина - ОСОБА_3 проживає з батьком ОСОБА_1 , дідом і бабою по лінії батька. Повідомляє, що не виконує і не буде виконувати своїх обов`язків щодо виховання дитини та не заперечує щодо позбавлення її батьківських прав відносно малолітнього ОСОБА_3 /а.с. 171/.
Дарницькою районною в місті Києві державною адміністрацією як органом опіки та піклування 22 липня 2025року було складено та подано до суду висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 щодо малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У вказаному висновку зазначено, що при проведенні обстеження житлово-побутових умов проживання дитини встановлено, що для неї створені належні умови для проживання, відпочинку, навчання та розвитку. На засіданні комісії з питань захисту прав дитини були присутні малолітня дитина ОСОБА_3 , батько ОСОБА_1 та його представник. Зі слів ОСОБА_1 мати дитини ОСОБА_2 не бере участі у вихованні, навчанні та розвитку сина. Малолітній ОСОБА_3 повідомив, що мати не пам`ятає, проживати з батьком йому подобається. Орган опіки та піклування вважав за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 щодо малолітньої дитини ОСОБА_3 /а.с. 94/. 
За змістом відповіді Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 23 грудня 2025року, в період з 24 лютого 2022року по 26 грудня 2025року ОСОБА_2 неодноразово перетинала державний кордон України: 29 жовтня 2022року здійснила виїзд з території України та 27 листопада 2022року - в`їзд на територію України; 28 березня 2023року здійснила виїзд з території України та 08 липня 2023року - в`їзд на територію України; 21 липня 2023року здійснила виїзд з території України та 14 травня 2024року - в`їзд на територію України; 17 травня 2024року здійснила виїзд з території України та 15 жовтня 2024року - в`їзд на територію України; 27 жовтня 2024року здійснила виїзд з території України та 12 квітня 2025року - в`їзд на територію України; 29 квітня 2025року здійснила виїзд з території України. Відомостей щодо перетинання державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованою територією України ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в період з 24 лютого 2022року по 26 гудня 2025року в базі даних не виявлено /а.с. 207/.
Мотивувальна частина
Позиція апеляційного суду
Суд апеляційної інстанції заслухав суддю-доповідача щодо змісту судового рішення, яке оскаржено, дослідив доводи апеляційної скарги та з`ясував межі, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції надважливого значення надав тій обставині, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька/матері, так і для дитини, але позивачем не доведено необхідність застосування такого заходу за обставин цієї справи, не доведено виняткових обставин для позбавлення матері батьківських прав. 
Вислухав пояснення учасників справи котрі з`явились до суду, за відсутності інших учасників справи, які повідомлені про дату, час і місце судового засідання у спосіб встановлений законом апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, так як судом першої інстанції при ухваленні рішення додержані норми матеріального і процесуального права.
Мотиви та норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції
Відповідно до статті 51 Конституції України частин другої, третьої статті 5 Сімейного кодексу України (далі — СК України), сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.
Захист інтересів дитини знаходиться в одній площині поряд із такими фундаментальними правовими цінностями, як життя, здоров`я, свобода, безпека, справедливість. Захист інтересів дитини, її виховання обома батьками є запорукою становлення сильної держави, громадянського суспільства.
Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі – Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною 1 статті 164 Сімейного кодексу України, згідно з пунктом 2 якої мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
За змістом наведеної норми ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьків прав на виховання дитини, захист її інтересів та інших прав, які їм надані до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, та вирішальним для результатів розгляду даної справи будуть обставини, що характеризують ставлення батьків до дітей.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення й розвитку; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до дитини та її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. 
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 21 травня 2025року у справі № 645/1592/24 та від 24 лютого 2026року у справі №569/9402/23.
Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 29 липня 2021року у справі №686/16892/20, від 03 серпня 2022року у справі №306/7/20, від 07 грудня 2022 року у справі №562/2695/20, від 11 січня 2023року у справі №461/7447/17, від 06 вересня 2023року у справі №545/560/21.
Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У рішенні від 16 липня 2015 року у справі “Мамчур проти України” (заява №10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.
За загальним правилом, доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Встановлені в даній справі обставини вказують на те, що малолітній ОСОБА_3 проживає разом з батьком ОСОБА_1 , яким створено належні умови для розвитку та навчання сина. 
Інформацією Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України підтверджується, що у період з 24 лютого 2022року по 26 грудня 2025року ОСОБА_2 неодноразово перетинала державний кордон України та перебувала за її межами тривалий час. Заразом, у цей період відомостей щодо перетинання державного кордону України малолітнім ОСОБА_9 в базі даних не виявлено.
Тобто, як вірно зазначив суд першої інстанції, твердження позивача про те, що в кінці лютого 2022року відповідачка з сином покинули територію України, після чого через пів року відповідачка передала сина позивачу, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи та спростовуються наявними у справі доказами. 
Слід зазначити, що обставина тривалого перебування матері за кордоном створює певні труднощі у стосунках з дитиною, участі в її вихованні, забезпеченні навчання, медичному догляді, спілкуванні в необхідному обсязі тощо, проте не звільняє мати від виконання батьківських обов`язків відносно дитини, яка проживає разом з батьком.
Водночас, матеріали справи не містять достовірних та достатніх доказів у розумінні статей 79, 80 ЦПК України, які б вказували на повне нехтування матір`ю своїми батьківськими правами та обов`язками, а також втрату матір`ю зв`язку з дитиною.
Під час розгляду справи ні судом першої інстанції, ні апеляційним судом, не встановлено обставин втрати відповідачкою інтересу до дитини, небажання спілкуватись з сином, остаточного й свідомого ухилення матері від виконання своїх батьківських обов`язків. Позивач відповідних доказів суду не надав.
Проживання дитини разом з батьком, який займається вихованням і розвитком дитини, не свідчить про те, що мати дитини умисно нехтує своїми батьківськими обов`язками.
Доводи позивача про те, що з квітня 2022року відповідачка жодного разу не бачила сина, не виявляла бажання спілкуватись з дитиною, не приймала участь в житті сина, про сина не піклувалась, не цікавилась його успіхами, навчанням, здоров`ям та не проявляла заінтересованості в його подальшій долі доказами не підтверджені.
Заразом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).
Наявна в матеріалах справи характеристика на дитину засвідчує лише те, що позивач як батько дитини належним чином виконує свої батьківські обов`язки, опікується дитиною та приймає участь у вихованні та освітньому процесі дитини, вирішує організаційні моменти шкільного життя сина, проте такий доказ достеменно не свідчать про те, що відповідачка взагалі не виконує свої батьківські обов`язки, самоусунулась від виховання сина та з квітня 2022року участі у вихованні дитини не приймає. Такі доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає недоведеними належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами у розумінні статей 76-80 ЦПК України. 
Неявка відповідачки в судові засідання та ненадання нею заперечень з приводу заявленого позову не може розцінюватись судом як прояв винної поведінки відповідачки щодо дитини та її байдужого ставлення до виконання батьківських обов`язків, а тому наведені в апеляційній скарзі твердження позивача в цій частині є помилковими. Колегія суддів звертає увагу, що розгляд справи відбувався за відсутності відповідачки та в матеріалах справи відсутні переконливі докази її обізнаності про звернення позивача до суду з даним позовом про позбавлення її батьківських прав щодо дитини, у зв`язку з чим за результатами розгляду справи було ухвалено заочне рішення. Нотаріально посвідчена заява відповідачки, в якій вона не заперечувала проти позбавлення її батьківських прав відносно сина, достеменно не свідчить про обізнаність відповідачки про звернення позивача до суду з даним позовом та розгляд справи судом.
Суд першої інстанції правильно виходив з того, що позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.
Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 29 липня 2021року у справі №686/16892/20, від 03 серпня 2022року у справі №306/7/20, від 07 грудня 2022 року у справі №562/2695/20, від 11 січня 2023року у справі №461/7447/17, від 06 вересня 2023року у справі №545/560/21.
Суд першої інстанції також вірно оцінив нотаріально посвідчену заяву ОСОБА_2 від 28 квітня 2025року, в якій вона не заперечувала проти позбавлення її батьківських прав по відношенню до її малолітнього сина ОСОБА_3 , та правильно відмовив у прийнятті визнання відповідачкою позову з підстав передбачених частиною четвертою статті 206 ЦПК України, оскільки визнання відповідачем позову в цьому випадку порушує права та інтереси малолітньої дитини. 
Процесуальний закон дозволяє суду не прийняти визнання позову, якщо це порушує права інших осіб.
Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.
Норми Сімейного кодексу України не встановлюють підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.
Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.
Тож, місцевий суд, з чим погоджується і апеляційний суд, обґрунтовано виснував, що відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства й не відповідає інтересам дитини.
З цих підстав суд апеляційної інстанції не приймає до уваги та відхиляє доводи апеляційної скарги про неправильну оцінку місцевим судом заяви відповідачки про визнання позову.
Сама по собі нотаріально посвідчена заява відповідачки про те, що вона не виконує та не буде виконувати своїх обов`язків щодо виховання сина та не заперечує проти позбавлення її батьківських прав відносно малолітнього ОСОБА_3 , без встановлення причин такої поведінки відповідачки та причин надання такої заяви не може бути підставою для позбавлення відповідачки батьківських прав. 
Для позбавлення матері батьківських прав щодо дитини повинна мати місце не лише відсутність з боку матері заперечень щодо позбавлення її батьківських прав відносно дитини, а й законні підстави для задоволення позовної заяви про позбавлення батьківських прав, чого у вказаній справі судом не встановлено.
Колегія суддів погоджується також з висновками суду першої інстанцій щодо відсутності підстав для урахування висновку органу опіки та піклування Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав, з огляду на його необґрунтованість.
У зазначеному висновку відсутні дані, які об`єктивно характеризують відповідачку як мати дитини, стосунки, які склались між нею та дитиною, та дані щодо наявності з боку матері загрози для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. У висновку відсутні відомості, які б свідчили про наявність виключних обставин для застосування до відповідачки такого крайнього заходу впливу, як позбавлення батьківських прав. Органом опіки та піклування не було відібрано пояснень ОСОБА_2 щодо виконання батьківських обов?язків. Також, органом опіки та піклування не зазначено, чи вживались заходи органом опіки та піклування з метою покращення взаємовідносин матері та дитини. Зі змісту висновку про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 вбачається, що такий висновок ґрунтується лише на відомостях з позовної заяви ОСОБА_1 , поясненнях позивача та дитини, довідці з місця навчання дитини та проведеному обстеженні житлово-побутових умов проживання дитини.
Крім того, у висновку органу опіки та піклування не зазначено з яких саме мотивів, окрім пояснень батька дитини та дитини, орган опіки та піклування прийшов до висновку про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав відносно сина.
Безпідставним та таким, що не відповідає дійсності, є зазначення у висновку органу опіки та піклування, про те, що відповідно до довідки ліцею вихованням дитини займається батько, а мати не бере участі в освітньому та виховному процесі дитини. Надані позивачем довідка та характеристика зі Спеціалізованої загальноосвітньої школи № 305 Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації таких відомостей не містять. А зазначено лише, що батько опікується дитиною та приймає участь у вихованні та освітньому процесі дитини, всі організаційні моменти шкільного життя здійснює батько.
Згідно з положеннями частини шостої статі 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав є ключовим доказом у справі, оскільки висновок органу опіки та піклування для суду має рекомендаційний характер та як доказ підлягає дослідженню та оцінці судом на основі всіх наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку.
Очевидно, що сімейні відносини мають "складний" характер, і сім`я може переживати як найкращі, так й найгірші часи. Суду завжди складно зробити висновок про розрив кровних стосунків. Простої бездіяльності з боку батьків може бути недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити одного з батьків батьківських прав. З метою захисту найкращих інтересів дитини очевидно, що їй краще залишатися в сім`ї, з якою у неї вже склався відповідний зв`язок. Втім цього не завжди достатньо, щоб виправдати позбавлення батька всіх батьківських прав. Такі висновки викладені у постанові Верховного Суду від 12 січня 2026року по справі №708/1440/24.
Необґрунтоване та передчасне (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання батька до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини.
Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який слід йти лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.
Проте, у спірних правовідносинах не встановлено, що відповідачка є тією особою, поведінка чи дії якої можуть нести загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.
В матеріалах справи відсутні достатні та переконливі докази, що поведінку відповідачки щодо виконання нею її батьківських обов`язків в кращу сторону змінити неможливо.
В матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б характеризували особистість матері дитини, особливості її характеру, стан здоров`я та ставлення до дитини.
Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними.
Водночас, матеріали справи не містять доказів застосування до відповідачки заходів впливу у вигляді попередження з боку органів внутрішніх справ чи органу опіки та піклування, притягнення до адміністративної відповідальності щодо неналежного виконання своїх батьківських обов`язків тощо.
Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі "Савіни проти України", пункт 49). Наявності таких обставин у цій справі не доведено.
Доводи позивача про те, що позбавлення відповідачки батьківських прав відповідатиме якнайкращим інтересам їх малолітньої дитини, також не доведені належними та допустимими доказами.
Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях матері, чого в ході судового розгляду не підтверджено.
Тривала відсутність спілкування з дочкою сама по собі не може бути винятковою підставою для позбавлення відповідача батьківських прав, простої бездіяльності з боку батька, на переконання колегії суддів, в даному випадку недостатньо для застосування такого крайнього заходу.
Розглядаючи обставини цієї справи в контексті вищевказаних норм права, не надані достовірні докази з приводу остаточної втрати матір`ю інтересу до дитини. Наявних у суду матеріалів справи було не достатньо для висновку про позбавлення батьківських прав матері.
Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018року у справі № 402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах: від 12 січня 2026року по справі №708/1440/24, від 02 грудня 2020року у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020року у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020року у справі № 552/2947/19, від 13 березня 2019року в справі № 631/2406/15-ц та у постанові від 24 квітня 2019року у справі №300/908/17.
Судова практика у цій категорії справ є сталою і підстави для відступлення від вказаних висновків відсутні, відмінність стосується лише фактичних обставин конкретної справи й доказування.
Враховуючи викладене, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність достатніх підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав з урахуванням наявних у справі доказів.
Суд першої інстанції надав належну та обґрунтовану правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам у їх сукупності та загалом дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність обставин, що визначені статтею 164 СК України, для позбавлення відповідачки батьківських прав.
Тож, встановивши фактичні обставини у справі, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку з його недоцільністю на теперішній час.
Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у оскаржуваному судовому рішенні, вони зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судом.
Згідно зі статтею 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Ніщо не вказує на те, що судом не дотримано принципу рівності що витікає із змісту частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
Водночас, заявником апеляційної скарги не підтверджено жодних порушень норм процесуального права, через які він не зміг повною мірою реалізувати свої процесуальні права чи які би призвели до ухвалення незаконного рішення, оскільки судом першої інстанції створені умови для того, щоб позивач надав пояснення та докази щодо обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції виконав вимоги закону про законність та обґрунтованість рішення суду, що дає підстави суду апеляційної інстанції відповідно до статті 375 ЦПК України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Керуючись статтями 259, 268, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,
У Х В А Л И В:
Залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 .
Заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпра від 12 березня 2026року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 11 серпня 2026року.

Судді: