ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 вересня 2026 року 
м. Київ
справа № 943/2185/20
провадження № 51-1032км26
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
у режимі відеоконференції:
захисника ОСОБА_6 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на вирок Буського районного суду Львівської області від 20 листопада 2025 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 10 лютого 2026 рокуу кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12020140170000245, за обвинуваченням
ОСОБА_7 ,    ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Червонограда Львівської області та жителя  АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Буський районний суд Львівської області вироком від 20 листопада 2025 року визнав ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК, і призначив йому покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років. 
Постановив стягнути з ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_8 1071 грн відшкодування матеріальної шкоди та 200 000 грн - моральної шкоди.
Також суд вирішив питання щодо початку строку відбування покарання, запобіжного заходу, арешту майна, процесуальних витрат та речових доказів у кримінальному провадженні.
За вироком суду, ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за те, що він 26 вересня 2020 року приблизно о 15:45, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків, після завершення раптово виниклого конфлікту з ОСОБА_8 взяв кухонний ніж, та, наздогнавши останнього на сходовій клітці будинку АДРЕСА_2 , завдав потерпілому одного удару ножем у грудну клітку, спричинивши останньому тілесне ушкодження у вигляді проникаючого ножового поранення грудної клітки та правобічного гемотораксу, які належать до тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння.
Крім того, 18 березня 2023 року приблизно о 21:30, ОСОБА_7 , будучи у стані алкогольного сп`яніння, перебуваючи в квартирі АДРЕСА_3 , діючи умисно, з мотивів раптово виниклих особистих неприязних відносин завдав кухонним ножем множинних ударів ОСОБА_9 в черевну порожнину, пах, грудну клітку та стегна, спричинивши тілесні ушкодження у вигляді: множинних колото-різаних ран грудної клітки, правобічного гемопневмотораксу, проникаючої колото-різаної рани черевної порожнини з множинними пошкодженнями петель тонкої кишки та брижі тонкої кишки, розлитим гнійно-фіброзно-сечовим перитонітом, проникаючої рвано-різаної рани в ділянці кореня статевого органу з ушкодженням передньо-верхньої та верхньо-задньої стінки сечового міхура, різаної рани крайньої плоті, колючої рани задньої-латеральної поверхні середньої третини правого стегна, які належать до тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння та ОСОБА_10 в грудну клітку та черевну порожнину, спричинивши тілесні ушкодження у вигляді: множинних проникаючих колото-різаних ран грудної клітки, двобічного гемопневмотораксу, проникаючих колото-різаних ран черевної порожнини з ушкодженнями VII сегменту правої долі печінки та хвоста підшлункової залози, гемоперетонеум, десорозації передньої стінки шлунка, розриву слизової задньої стінки тіла шлунка з профузною активною кровотечею, які належать до тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння.
Львівський апеляційний суд ухвалою від 10 лютого 2026 року вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_7 залишив без змін. 
Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_7 , посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати постановлені щодо нього судові рішення та закрити кримінальне провадження або скасувати судові рішення в частині вирішення цивільного позову і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
За твердженням засудженого, постановлені стосовно нього судові рішення є незаконними та необґрунтованими, оскільки суд не надав оцінки доказам сторони захисту та відхилив їх без належного мотивування. Водночас апеляційний суд порушив вимоги ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), оскільки формально погодився з вироком місцевого суду, не здійснив належної перевірки доводів апеляційної скарги та не навів мотивів їх відхилення.
Зазначає про формальне посилання суду на ст. 36 КК та недослідження реальності загрози, ненадання оцінки пропорційності дій, невстановлення співвідношення сил, а також неврахування його стану та обстановки події.
Акцентує на ігноруванні фактів незаконності досудового розслідування у кримінальному провадженні за ч. 1 ст. 125 КК (№ 943/2304/25), де він є потерпілим, та невиконанні судового рішення у цій справі від 05 грудня 2025 року.
Вказує, що 22 лютого 2026 року подав до судів попередніх інстанцій заяви про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження, однак можливості ознайомитися з ними йому не було надано. На переконання ОСОБА_7 , позбавлення його права на ознайомлення з матеріалами кримінального провадження є підставою для відшкодування моральної шкоди.
Вважає необґрунтованими рішення суду у частині стягнення з нього відшкодування моральної шкоди в розмірі 200 000 грн на користь потерпілого ОСОБА_8 , через те, що суд не дослідив реальний обсяг страждань потерпілого, не навів мотивів визначення розміру та не врахував принципи розумності та справедливості. Зазначає, що рішення суду не містить конкретних розрахунків, аналізу доказів щодо моральної шкоди та мотивів визначення саме такого розрахунку. 
Крім того, ОСОБА_7 звертає увагу на обставини, пов`язані з його бажанням проходити військову службу, що може бути підставою для призначення йому більш м`якого покарання.
Позиції учасників судового провадження 
У судовому засіданні захисник ОСОБА_6 , надавши пояснення, підтримав подану ОСОБА_7 касаційну скаргу в повному обсязі.
Прокурор ОСОБА_5 заперечила проти задоволення касаційної скарги засудженого та просила постановлені стосовно ОСОБА_7 судові рішення залишити без зміни. 
Мотиви Суду 
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження і доводи, викладені в касаційній скарзі засудженого, Суд дійшов висновку, що її необхідно залишити без задоволення з огляду на таке.
За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Відповідно до приписів ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень під час розгляду справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Отже, виходячи з наведених положень процесуального закону суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. Неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження не є підставою для перегляду судових рішень у касаційному порядку. 
Під час перевірки доводів, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.
Водночас касаційний суд наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу (ч. 1 ст. 433 КПК).
За змістом ст. 94 КПК оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок і який оцінює кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що висновок суду першої інстанції щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 , залишений без змін апеляційним судом, у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, відповідальність за які передбачено ч. 1 ст. 121 КК, ґрунтується на об`єктивно з`ясованих обставинах, які підтверджено доказами, безпосередньо дослідженими під час судового розгляду й оціненими судом згідно зі ст. 94 КПК. 
Такого висновку суд дійшов на підставі безпосередньо досліджених: показань засудженого ОСОБА_7 , потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_9 і ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , та письмових доказів, серед яких протоколи слідчих дій та висновки експертів.
Доводи засудженого про те, що суд не надав оцінки доказам сторони захисту та без належного мотивування відхилив їх, є загальними та неконкретизованими. 
У касаційній скарзі ОСОБА_7 не зазначає, яким саме доказам суд не надав оцінки, не розкриває їх змісту, а також не обґрунтовує, які обставини, що мають значення для кримінального провадження, вони підтверджували чи спростовували. 
За таких обставин наведені доводи не дають підстав для висновку про допущення судами істотних порушень вимог кримінального процесуального закону.
Щодо незастосування судом положень ст. 36 КК
ОСОБА_7 у касаційній скарзі зазначає, що суд формально послався на положення ст. 36 КК та не дослідив реальності загрози, обстановки подій, співвідношення сил та пропорційності дій.
Верховний Суд не може погодитися із цими твердженнями засудженого з огляду на таке.
Насамперед колегія суддів зауважує, що у касаційній скарзі засуджений не конкретизує, стосовно кого саме з потерпілих ( ОСОБА_8 , ОСОБА_9 чи ОСОБА_10 ) він наводить ці доводи.
Водночас із матеріалів кримінального провадження вбачається, що версії про перебування у стані необхідної оборони засуджений висував щодо всіх трьох потерпілих, однак їх зміст та правове обґрунтування за відповідними епізодами відрізнялися.
Так, у заяві, яка містяться у матеріалах справи, ОСОБА_7 стверджував про правомірність застосування ним ножа за епізодом щодо потерпілих ОСОБА_9 і ОСОБА_10 , посилаючись на обставини, які, на його думку, підпадали під дію спеціальних положень ч. 5 ст. 36 КК (т. 5, а. п. 240-248).
Натомість щодо епізоду з потерпілим ОСОБА_8 у заяві (т. 6, а. п. 129-135) та доповненні до апеляційної скарги (т. 6, а. п. 194-198) засуджений посилався на систематичні погрози фізичною розправою з боку ОСОБА_8 , свідками яких були діти, та стверджував, що саме під час нападу потерпілого, обороняючись від нього, заподіяв йому тілесне ушкодження.
Отже, за епізодом щодо ОСОБА_8 доводи засудженого підлягали перевірці щодо наявності стану необхідної оборони у розумінні загальних положень ст. 36 КК, тоді як за епізодом щодо ОСОБА_9 і ОСОБА_10 ОСОБА_7 , крім того, посилався на спеціальні положення ч. 5 цієї статті, відповідно до яких не є перевищенням меж необхідної оборони застосування зброї, інших засобів чи предметів для захисту від нападу, зокрема групи осіб, а також для відвернення протиправного насильницького вторгнення у житло, незалежно від тяжкості шкоди, заподіяної тому хто посягає.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що за епізодом щодо ОСОБА_8 засуджений визнав винуватість частково та пояснив, що потерпілий, намагаючись силою увійти до квартири, погрожував йому фізичною розправою і завдав кількох ударів. Після цього ОСОБА_7 пішов до кухні, взяв ніж та, наздогнавши ОСОБА_8 на сходовій клітці, завдав йому одного удару ножем, стверджуючи, що потерпілий у цей момент також ударив його в обличчя.
Щодо потерпілих ОСОБА_9 і ОСОБА_10 засуджений заперечував свою винуватість із тих підстав, що ним був застосований ніж щодо потерпілих з метою самозахисту.
Усупереч доводам ОСОБА_7 , місцевий суд не обмежився посиланням на ст. 36 КК, а перевірив його версію з урахуванням конкретної обстановки кожного з епізодів та встановленої послідовності подій.
Так, щодо епізоду з потерпілим ОСОБА_8 суд першої інстанції встановив, що удар ножем засуджений завдав потерпілому вже поза межами квартири, де відбувався первинний конфлікт, а саме на сходах під`їзду, коли безпосередньої загрози його життю чи здоров`ю, яка потребувала негайного відвернення або припинення шляхом застосування ножа, не існувало.
Таким чином, вирішальним для оцінки цього епізоду було не саме існування конфлікту між ОСОБА_7 і ОСОБА_8 та не заперечення того, що раніше потерпілий міг застосовувати до нього фізичне насильство, а те, чи тривало суспільно небезпечне посягання або чи існувала реальна і безпосередня загроза його продовження саме в момент заподіяння потерпілому ушкодження ножем. Водночас установлені судом фактичні обставини не підтверджують наявності таких підстав.
Колегія суддів звертає увагу на послідовність дій ОСОБА_7 , який, за його ж версією, після застосованого до нього фізичного насильства зміг припинити безпосередній контакт із потерпілим, відійшов до кухні, взяв там ніж, після чого вже на сходовій клітці наздогнав ОСОБА_8 та завдав йому удару. Така послідовність дій засудженого не свідчить про безперервність суспільно небезпечного посягання та необхідності негайно застосування ножа саме для його відвернення чи припинення. 
Стосовно потерпілих ОСОБА_9 і ОСОБА_10 місцевий суд, з`ясувавши характер їхньої поведінки після входу до квартири, не встановив вчинення ними дій, які об`єктивно становили б реальне суспільно небезпечне посягання на засудженого або створювали безпосередню загрозу заподіяння йому шкоди, дійшов висновку про відсутність підстав для визнання того, що засуджений діяв у стані необхідної оборони, та розцінив цю версію як спосіб захисту від пред`явленого обвинувачення і намагання уникнути відповідальності за вчинене.
Згідно із ч. 1 ст. 36 КК необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.
Під суспільно небезпечним посяганням необхідно розуміти спробу заподіяти шкоду охоронюваним законом правам та інтересам особи, яка захищається, або іншої особи, суспільним інтересам або інтересам держави. До таких інтересів належать: життя, здоров`я, особиста і статева свобода, честь і гідність особи, власність, недоторканність житла, а також інші права і законні інтереси особи, яка захищається, або іншої особи.
Кінцевою метою дій того, хто захищається, є захист вищезазначених цінностей. Ця мета досягається шляхом відвернення чи припинення посягання. Захист при необхідній обороні виявляється тільки в активних діях, які за зовнішніми ознаками можуть співпадати з ознаками тих діянь, які передбачені КК (наприклад, заподіяння тілесних ушкоджень).
Отже, висновки місцевого суду про відсутність у ОСОБА_7 стану необхідної оборони ґрунтуються не на формальному посиланні на положення кримінального закону, а на встановлених фактичних обставинах зазначених епізодів, зокрема місці та моменті застосування ножа, поведінці потерпілих, відсутності на той час реальної та безпосередньої загрози для життя або здоров`я засудженого, а також характері й кількості заподіяних ушкоджень та подальшій поведінці засудженого.
Посилання засудженого на недослідження співвідношення сил, його фізичного стану та пропорційності заподіяної шкоди не спростовують висновків суду, оскільки ці обставини не можуть самі по собі створити стан необхідної оборони за відсутності суспільно небезпечного посягання, яке потребувало негайного його відвернення чи припинення.
Стосовно доводів ОСОБА_7 щодо характеру дій потерпілих ОСОБА_9 і ОСОБА_10 крізь призму положень ч. 5 ст. 36 КК.
Частиною 5 ст. 36 КК передбачено, що незалежно від тяжкості шкоди, яку заподіяно тому, хто посягає, не є перевищенням меж необхідної оборони і не має наслідком кримінальну відповідальність застосування зброї або будь-яких інших засобів чи предметів для захисту від нападу озброєної особи або нападу групи осіб, а також для відвернення протиправного насильницького вторгнення у житло чи інше приміщення. 
Тобто закон передбачає, що у разі наявності хоча б однієї з умов, яка передбачена ч. 5 ст. 36 КК, особа вважається такою, що діяла у стані необхідної оборони. Суд наголошує, що йдеться не про вчинення дій з перевищенням меж необхідної оборони, а саме про перебування особи в цьому стані. Як наслідок, у разі констатації того факту, що мав місце або напад озброєної особи, або напад групи осіб, або йшлося про відвернення протиправного насильницького вторгнення у житло чи інше приміщення, особа не підлягає кримінальній відповідальності за будь-які наслідки, які настали внаслідок вчинення таких дій, в тому числі й за наслідки у виді смерті або ж спричинення тяжких тілесних ушкоджень.
Суд не встановив, що потерпілі ОСОБА_9 і ОСОБА_10 були озброєні, як і не встановив й того, що вони вчиняли узгоджені дії, які за своїм характером становили напад групи осіб на ОСОБА_7 або що їх вхід до квартири мав характер протиправного насильницького вторгнення.
Навпаки, з установлених судами обставин убачається, що після входу до квартири потерпілі не вчиняли дій, які об`єктивно становили б реальне суспільно небезпечне посягання на життя чи здоров`я засудженого або створювали безпосередню загрозу заподіяння йому шкоди, для відвернення чи припинення якої було необхідним негайне застосування ножа.
Тому встановлені судом фактичні обставини не підтверджують наявності жодної зі спеціальних умов, передбачених ч. 5 ст. 36 КК.
Те, що місцевий суд, відхиляючи версію ОСОБА_7 про необхідну оборону, окремо не навів аналізу положень ч. 5 ст. 36 КК, не свідчить про те, що наведені засудженим доводи залишилися без належної перевірки. Суд дослідив і оцінив саме ті фактичні обставини, від яких залежить застосування цієї норми.
Як установив суд, засуджений, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння та використовуючи кухонний ніж, завдав кожному з потерпілих множинних ударів у життєво важливі ділянки тіла, зокрема в грудну клітку та черевну порожнину, заподіявши їм тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент їх спричинення.
Характер, кількість, локалізацію та інтенсивність завданих ударів, а також поведінку ОСОБА_7 до, під час і після події суд обґрунтовано врахував в сукупності з іншими доказами під час перевірки його версії про самозахист. 
З урахуванням наведеного вище, доводи касаційної скарги ОСОБА_7 про неврахування судом положень ст. 36 КК щодо всіх зазначених епізодів, так і про наявність передбачених ч. 5 цієї статті спеціальних підстав стосовно епізоду щодо потерпілих ОСОБА_9 і ОСОБА_10 не спростовують висновків суду про відсутність у діяннях засудженого необхідної оборони.
ОСОБА_7 також звертає увагу на здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12023142170000045 за ч. 1 ст. 125 КК, у якому він є потерпілим, та вважає, що обставини цього провадження підтверджують неправомірність дій ОСОБА_9 і ОСОБА_10 стосовно нього. Крім того, указує на невиконання ухвали слідчого судді від 05 грудня 2025 року та неврахування цього судового рішення під час ухвалення щодо нього обвинувального вироку.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_7 звернувся до правоохоронних органів із заявою про заподіяння йому ОСОБА_9 і ОСОБА_10 тілесних ушкоджень. Відомості за цією заявою було внесено до ЄРДР за № 12023142170000045 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК.
З наявної у матеріалах кримінального провадження копії ухвали слідчого судді Буського районного суду Львівської області від 05 грудня 2025 року (т. 6, а. п. 199-202), про яку вказує засуджений у касаційній скарзі, вбачається, що скаргу ОСОБА_7 було задоволено та скасовано постанову дізнавача від 18 вересня 2023 року про закриття зазначеного кримінального провадження.
Однак скасування постанови про закриття кримінального провадження саме собою не підтверджує факту вчинення ОСОБА_9 і ОСОБА_10 суспільно небезпечного посягання на ОСОБА_7 , не встановлює їхньої винуватості у заподіянні засудженому тілесних ушкоджень. Наслідком такого судового рішення є лише необхідність продовження досудового розслідування та перевірки відповідних обставин у порядку, передбаченому КПК.
За змістом ухвали від 05 грудня 2025 року слідчий суддя не вирішував питання про винуватість конкретних осіб у заподіянні ОСОБА_7 тілесних ушкоджень і не надавав правової оцінки діям самого засудженого. 
Питання щодо належного виконання ухвали слідчого судді та наявності підстав для відповідальності службових осіб підлягають вирішенню в межах окремих передбачених законом процедур. Ці обставини не впливають на доведеність винуватості ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 121 КК та не свідчать про істотне порушення вимог КПК під час ухвалення оскаржуваного стосовно нього вироку суду.
На цих підставах Верховний Суд відхиляє такі доводи захисту. 
Щодо доводів засудженого про порушення його права на ознайомлення з матеріалами кримінального провадження
У касаційній скарзі ОСОБА_7 указує, що 22 лютого 2026 року він подав до судів попередніх інстанцій заяву про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження, однак доступу до них йому надано не було, у зв`язку із чим він був позбавлений можливості належним чином підготувати свій захист.
Колегія суддів щодо цих аргументів засудженого зазначає таке.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що 01 травня 2025 року ОСОБА_7 звернувся до Буського районного суду Львівської області з клопотанням, у якому просив надати йому можливість ознайомитися з усіма матеріалами справи (т. 5, а. п. 209-210).
У судовому засіданні того самого дня місцевий суд задовольнив клопотання засудженого та постановив організувати його доставлення до суду відповідно до встановленого графіка для ознайомлення з матеріалами справи.
На повторній заяві засудженого ОСОБА_7 від 15 травня 2025 року про надання матеріалів для ознайомлення міститься відмітка «з матеріалами справи ознайомився», датована 26 серпня 2025 року та засвідчена його підписом (т. 5, а. п. 237).
Отже, місцевий суд не відмовляв засудженому в доступі до матеріалів справи, а задовольнив його клопотання та забезпечив ознайомлення з ними.
Матеріали кримінального провадження також не містять відомостей про те, що до завершення апеляційного розгляду ОСОБА_7 звертався до апеляційного суду з клопотанням про надання йому можливості ознайомитися з матеріалами справи.
Апеляційний розгляд кримінального провадження відбувся 10 лютого 2026 року, тоді як, за твердженням засудженого, із заявою про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження він звернувся 22 лютого 2026 року, тобто вже після завершення апеляційного розгляду. Отже, це звернення не підтверджує доводів засудженого про те, що апеляційний суд перешкоджав йому ознайомитися з матеріалами справи під час підготовки до апеляційного розгляду або його проведення. Крім того, зазначена заява у матеріалах кримінального провадження відсутня.
Водночас із матеріалів кримінального провадження вбачається, що засуджений самостійно подав апеляційну скаргу та доповнення до неї, у яких виклав свою незгоду з вироком, навів аргументи на обґрунтування заявлених вимог. Надалі він самостійно склав і подав касаційну скаргу, а після залишення її без руху, усунув недоліки і подав касаційну скаргу, за наслідком якої було відкрито касаційне провадження.
Ці обставини самі по собі не замінюють права особи на доступ до матеріалів кримінального провадження, однак у сукупності з фактом ознайомлення ОСОБА_7 з матеріалами справи 26 серпня 2025 року підтверджують, що він мав можливість сформулювати та довести до відома судів свої заперечення проти постановлених щодо нього судових рішень.
Отже, матеріали кримінального провадження не підтверджують доводів ОСОБА_7 про те, що суди попередніх інстанцій позбавили його можливості ознайомитися з матеріалами кримінального провадження.
Сам собою факт конвоювання засудженого 13 березня 2026 року до Державної установи «Маневицька виправна колонія» також не підтверджує, що саме суди позбавили його доступу до матеріалів кримінального провадження. 
Крім того, засуджений не конкретизував, з якими саме матеріалами після ознайомлення 26 серпня 2025 року він не мав можливості ознайомитися, коли такі матеріали були долучені до справи, яке значення вони мали для апеляційного чи касаційного оскарження, а також які саме доводи він через це не зміг сформулювати.
Водночас колегія суддів звертає увагу на те, що у поданій касаційній скарзі засуджений не клопоче перед судом касаційної інстанції про ознайомлення його з матеріалами кримінального провадження, та вказує про здійснення розгляду скарги без його участі. 
Щодо посилань засудженого на те, що зазначене порушення, на його думку, є підставою для відшкодування моральної шкоди, колегія суддів зауважує таке.
Ці аргументи засудженого ґрунтуються на тому, що суди попередніх інстанцій нібито незаконно обмежили його право на ознайомлення з матеріалами кримінального провадження, внаслідок чого постановили щодо нього незаконні судові рішення.
Водночас, як установлено колегією суддів, матеріали кримінального провадження не підтверджують зазначеного ним порушення. 
Крім того, як уже було зазначено вище, касаційний суд наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин. Порушене засудженим питання про стягнення відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями чи діями суду, не є предметом касаційного перегляду. 
На цих підставах Верховний Суд відхиляє такі доводи засудженого.
Щодо доводів засудженого про необхідність пом`якшення покарання у зв`язку з проходженням військової служби
ОСОБА_7 вважає, що призначене йому покарання є надто суворим та посилається на обставини, які, на його думку, позитивно характеризують його особу. Зокрема, зазначає, що під час відбування покарання не порушував установленого режиму, виявив бажання проходити військову службу, подав відповідну письмову заяву, отримав згоду військової частини та за результатами проходження військово-лікарської комісії був визнаний придатним до військової служби.
Статтями 50 і 65 КК передбачено, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. 
Питання, пов`язані з призначенням покарання, визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.
Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Так, призначаючи ОСОБА_7 покарання, місцевий суд урахував характер і ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, дані про особу засудженого, який на підставі ст. 89 КК судимості не має, за місцем проживання характеризується посередньо, на обліках у нарколога та психіатра не перебуває, спричиненої потерпілим шкоди не відшкодував, не встановив обставин, які пом`якшують покарання засудженому, а вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння визнав обставиною, що його обтяжує.
З урахуванням наведеного, місцевий суд призначив ОСОБА_14 покарання, передбачене санкцією статті, за якою його засуджено, а саме у виді позбавлення волі на строк 6 років.
Верховний Суд вважає визначене місцевим судом засудженому й залишене без зміни судом апеляційної інстанції покарання справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень. Підстав уважати це покарання явно несправедливим через суворість колегія суддів не вбачає.
Крім того, колегія суддів установила, що на момент касаційного розгляду, відповідно до листа Державної установи «Маневицька виправна колонія (№42)» 27 травня 2026 року ОСОБА_7 на підставі ст. 81-1 КК умовно-достроково звільнений від відбування покарання у виді позбавлення волі для проходження військової служби за контрактом. Також з`ясовано, що засуджений проходить військову службу у військовій частині № НОМЕР_1 .
Наведені ОСОБА_7 у касаційній скарзі обставини, а саме його поведінка під час відбування покарання, виявлене ним бажання проходити військову службу та проходження військово-лікарської комісії, позитивно характеризують його посткримінальну поведінку. Водночас з урахуванням конкретних обставин справи, способу вчинення кримінальних правопорушень (із застосуванням ножа), заподіяння ножових поранень трьом потерпілим, характеру та локалізації спричинених їм тілесних ушкоджень (у життєво важливі ділянки тіла), даних про особу засудженого, а також установленої обставини, що обтяжує покарання, колегія суддів не вбачає підстав вважати призначене засудженому покарання таким, що за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через суворість.
З огляду на викладене Верховний Суд відхиляє ці доводи засудженого.
Щодо доводів про необґрунтованість розміру відшкодування моральної шкоди
ОСОБА_7 вважає необґрунтованим рішення суду в частині стягнення з нього на користь потерпілого ОСОБА_8 200 000 грн відшкодування моральної шкоди. Зазначає, що суд не дослідив реального обсягу страждань потерпілого, не проаналізував доказів, які стосуються заподіяння моральної шкоди, не навів конкретного розрахунку присудженої суми та не обґрунтував, чому саме такий розмір відшкодування відповідає вимогам розумності й справедливості.
Верховний Суд не погоджується із цими твердженнями з огляду на таке.
Згідно з вимогами ч. 2 ст. 127 КПК шкода, завдана кримінальним правопорушенням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.
Як передбачено ч. 1 ст. 128 КПК, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Згідно з ч. 1 ст. 129, абз. 7 п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому, про що у вироку зазначаються відповідні підстави.
Відповідно до ч. 1 ст. 1167 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, установлених ч. 2 цієї статті.
Положеннями ст. 23 ЦК передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Моральна шкода полягає, між іншим, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.
Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала через протиправну поведінку щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається судом залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд має навести в рішенні відповідні мотиви.
Таким чином, законодавець визначив загальні критерії щодо меж судової дискреції у вирішенні питання про розмір грошового відшкодування моральної шкоди. Тобто визначення розміру такого відшкодування становить предмет оціночної діяльності суду.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що потерпілий ОСОБА_8 заявив до ОСОБА_7 цивільний позов (т. 1, а. п. 37-39), у якому, обґрунтовуючи вимогу про відшкодування моральної шкоди, посилався на характер і спосіб учинення кримінального правопорушення, локалізацію завданого йому удару та створення реальної загрози його життю. Зокрема, вказував, що йому ножем було заподіяно поранення в життєво важливу ділянку тіла, а саме грудну клітку, яке належить до тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент його заподіяння. Також описував фізичний біль, якого зазнав унаслідок отриманого тілесного ушкодження, та спричинені йому моральні страждання. Крім того, наголошував, що кримінальне правопорушення було вчинено на очах у його дітей, які надалі проживають разом з особою, що вчинила щодо нього тяжкий злочин. Унаслідок цього він втратив відчуття безпеки та душевного спокою, зазнав порушення звичного способу життя, усталених життєвих зв`язків і нормального спілкування з дітьми. З огляду на наведене потерпілий просив стягнути на його користь 200 000 грн відшкодування моральної шкоди.
Місцевий суд, урахувавши обставини цього кримінального провадження, а також вимоги розумності й справедливості, задовольнив цивільний позов у цій частині в повному обсязі та стягнув із засудженого на користь ОСОБА_8 200 000 грн відшкодування моральної шкоди.
Колегія суддів погоджується з таким висновком місцевого суду.
Визначений судом розмір відшкодування відповідає характеру вчиненого кримінального правопорушення та його наслідкам для потерпілого, є співмірним із характером та інтенсивністю заподіяних йому фізичних і моральних страждань. З огляду на встановлені у цьому кримінальному провадженні обставини сума 200 000 грн не є явно завищеною чи надмірною та не свідчить про перетворення відшкодування моральної шкоди на засіб безпідставного збагачення потерпілого.
Посилання засудженого на відсутність у вироку конкретного розрахунку суми моральної шкоди не спростовує правильності висновків судів. На відміну від майнової шкоди, розмір грошового відшкодування моральної шкоди не визначається шляхом арифметичного обчислення, а встановлюється судом за результатами оцінки характеру правопорушення, глибини фізичних і душевних страждань потерпілого та інших істотних обставин.
З огляду на встановлені судами обставини, характер і наслідки вчиненого щодо потерпілого кримінального правопорушення колегія суддів не вбачає підстав вважати визначений розмір відшкодування моральної шкоди необґрунтованим, очевидно надмірним або таким, що не відповідає вимогам розумності й справедливості.
Тому Верховний Суд відхиляє ці доводи засудженого.
Отже, Верховний Суд дійшов висновку, що постановлені стосовно ОСОБА_7 судові рішення є належно вмотивованими й обґрунтованими і за змістом відповідають приписам статей 370, 419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися, постановляючи рішення.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону або неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які би були підставами для скасування або зміни судового рішення, під час розгляду кримінального провадження в суді касаційної інстанції не встановлено.
Зважаючи на наведене вище, колегія суддів Касаційного кримінального суду Верховного Суду дійшла висновку, що касаційну скаргу засудженого необхідно залишити без задоволення, апостановлені щодо ОСОБА_7 судові рішення - без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Буського районного суду Львівської області від 20 листопада 2025 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 10 лютого 2026 року стосовно ОСОБА_7 - без зміни.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3