ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/2194/26 | Головуючий по 1 інстанції
Справа №694/442/26 Категорія: 304090000 | Бесараб Н. В.
| Доповідач в апеляційній інстанції
| Фетісова Т. Л.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2026 року м. Черкаси 

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:
суддя-доповідач | Фетісова Т. Л.
судді | Новіков О. М., Сіренко Ю. В.

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 на рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 30.07.2026 (повний текст складено 30.07.2026, суддя в суді першої інстанції Бесараб Н. В.) у цивільній справі за позовом ТОВ «Фінансова компанія «Є ГРОШІ»до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, 

 
в с т а н о в и в :

у березні 2026 року товариство звернулося до суду з позовом, яким просило стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором позики від 23.10.2025 №3149911916-4485803 у розмірі 41 516,01 грн (16125,31 грн тіла позики; 15527,70 грн процентів; 9863,00 грн штрафу)та судові витрати, мотивуючи про те, що ОСОБА_2 , як позичальник, не виконав належним чином свої зобов`язання по договору, внаслідок чого у нього перед позивачем утворилася зазначена заборгованість.
 
Рішенням Лисянського районного суду Черкаської області від 30.07.2026 позов у справі задоволено частково та стягнуто з відповідача на копр сит позивача заборгованість в розмірі 31653,01 грн (тіло позики та нараховані відсотки), а в задоволенні вимог про стягнення штрафу відмовлено з посиланням на обґрунтованість тверджень позивача про невиконання позичальником за договором своїх зобов`язань, що призвело до виникнення заборгованості. Водночас суд першої інстанції відхилив позовні вимоги про стягнення штрафу з підстав того, що на період дії воєнного стану її нарахування на заборгованість за договором позики заборонено згідно пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.
Представник позивача ОСОБА_1 подала на вказане рішення суду 13.08.2026 апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у задоволенні позову про стягнення штрафу та задовольнити заявлені у справі позовні вимоги у повному обсязі.
Вказує, що сторони погодили у договорі позики відповідальність позичальника за порушення взятих на себе зобов`язань у вигляді сплати штрафу, отже в силу обов`язковості умов договору відповідні нарахування є законними.
Закон України «Про споживче кредитування» регулює відносини між кредитодавцями, кредитними посередниками та споживачами під час надання послуг споживчого кредитування, а отже є спеціальним законом, що застосовується до відносин за договорами про надання споживчого кредиту, у порівнянні з ЦК України.
Зауважує, що приписи пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України щодо заборони стягнення пені у період дії воєнного стану та пункту 6 Прикінцевих та перехідних положень ЗУ «Про споживче кредитування» містять суперечності щодо звільнення позичальників від відповідальності під час дії воєнного стану.
На даний час у ВРУ зареєстровано проект Закону про усунення відповідних суперечностей шляхом виключення з-під дії пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України зобов`язань за договорами зі споживчого кредитування.
Представник позивача вважає, що суд першої інстанції не дотримано вимог ЗУ «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» стосовно можливості нарахування фінансової відповідальності позичальнику, договір якого укладено пізніше 30-го дня після набрання чинності вказаним законом, як у цій справі.
Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.
Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Враховуючи вимоги апеляційної скарги представника позивача, рішення суду першої інстанції у даній справі переглядається лише щодо вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості за штрафом, а в решті вимог – апеляційний перегляд справи не здійснюється.
Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим . Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
При розгляді справи встановлено, що 23.10.2025 між ТОВ «ФК «Є ГРОШІ» та відповідачем ОСОБА_2 , як позичальником, укладено договір позики «Базовий ТОП» №3149911916-4485803 відповідно до умов якого ТОВ «ФК «Є ГРОШІ» надало відповідачу грошові кошти в позику в сумі 19726 гривень на умовах строковості, зворотності, платності шляхом перерахування на рахунок позичальника, з використанням реквізитів електронного платіжного засобу, вказаного позичальником, а позичальник зобов`язався повернути позику, в тому числі вносити обов`язкові платежі, сплатити проценти та комісії, визначені цим договором у строки і розмірах згідно графіку платежів. 
Загальний строк кредитування 180 днів, термін повернення позики до 20.04.2026 включно. Пільговий період кредитування 15 календарних днів з 23.10.2025 по 06.11.2025, поточний період 165 календарних днів з 07.11.2025 по 20.04.2026.
За користування позикою позичальник сплачує проценти за фіксованою ставкою 1,4% від залишку суми позики протягом перших 90 днів та 0,15% від залишку суми позики за період з 91-го дня строку кредитування до кінцевої дати кредитування включно. Денна процентна ставка за позикою на дату укладення договору за базовою процентною ставкою становить 0,69%. Позичальник сплачує одноразову комісію за надання позики в розмірі 5326 грн, яка нараховується і утримується в день надання позики із суми позики . У разі невиконання або неналежного виконання зобов`язань за цим договором позичальник зобов`язується сплатити позикодавцю штрафу у розмірі 50% від суми простроченого платежу.
Відповідач підписав договір за допомогою смс кода «W31215». Підписавши кредитний договір та Паспорт споживчого кредиту відповідач підтвердив, що він отримав та ознайомився з інформацією про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту, надані виходячи із обраних ним умов кредитування.
Згідно з копією листа від ТОВ «ФК КОНТРАКТОВИЙ ДІМ» про переказ грошових коштів №20542 від 17.02.2026 відповідачу на його банківську картку 23.10.2025 зараховано 14400 грн позики.
Відповідно до розрахунку заборгованості за договором позики №3149911916-4485803 від 23.10.2025, складеного позивачем, станом на 17.02.2026 заборгованість відповідача становить 41516,01 грн, яка складається із: заборгованості за тілом позики у розмірі 16125,31 грн; заборгованість за відсотками у розмірі 15527,70 грн; заборгованості за штрафом у розмірі 9863 грн.
Вимоги про стягнення вказаних сум є предметом розгляду у цій справі.
Правовідносини між сторонами, які виникли на підставі вищенаведених фактичних обставин щодо стягнення кредитного боргу, регламентуються такими правовими нормами.
Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Частиною 1 статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. 
Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Частиною 1 статті 546 цього Кодексу встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
У силу вимог ч. ч. 1, 2 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Як передбачено ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. 
Відповідно до положень ст.ст.526, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установленні строки відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а згідно ст.629 ЦК України - договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Також статтею 204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
На час розгляду справи договір позики, за яким відповідач отримала кредит, є чинним, недійсним у судовому порядку не визнавався, сума заборгованості позичальником наданими доказами не спростовується. 
Відповідно до положень ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Враховуючи викладене вище правове регулювання та встановлені при розгляді цієї справи фактичні обставини, а саме наявність чинного договору позики, за яким відповідач отримав у позивача в користування кошти позики, апеляційний суд приходить до висновку про те, що позивач належним чином обґрунтував наявність та розмір заборгованості в частині вимог про стягнення тіла позики та нарахованих відсотків за користування позиченими коштами, що при апеляційному перегляді справи під сумнів не ставиться та учасниками судового розгляду не заперечується.
Надаючи оцінку аргументам скаржника стосовно наявності підстав для стягнення з відповідача заборгованості за штрафом, нарахованим за позикою на час воєнного стану, апеляційний суд робить такі висновки.
Слід враховувати, що відповідно до ЗУ від 15.03.2022 № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 18, який передбачає, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється, зокрема, від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24.02.2022 за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 на всій території України введено воєнний стан, строк якого неодноразово продовжувався і який безперервно триває з 24.02.2022 до теперішнього часу.
Відтак суд першої інстанції законно відхилив позовні вимоги банку про стягнення з позичальника пені, нарахованої кредитором за прострочення виконання договірних зобов`язань щодо повернення кредитних коштів у погоджені строки.
Апеляційний суд не може погодитися з аргументами скаржника про те, що норми ЦК України в питанні нарахування пені є загальними та поступаються в пріоритеті застосування нормам спеціального законодавства ЗУ «Про споживче кредитування», оскільки за змістом ч.2 ст.4 ЦК України основним актом цивільного законодавства України є саме ЦК України.
Якщо суб`єкт права законодавчої ініціативи подав до Верховної Ради України проект закону, який регулює цивільні відносини інакше, ніж цей Кодекс, він зобов`язаний одночасно подати проект закону про внесення змін до ЦК України. Поданий законопроект розглядається Верховною Радою України одночасно з відповідним проектом закону про внесення змін до ЦК України.
Так основним регулятором договірних відносин є ЦК України, а не окремі закони, що вбачається з аналізу висновків постанови ВС від 10.10.2018 у справі № 362/2159/15-ц.
Водночас, як зазначає скаржник у даній справі, п. 6 Прикінцевих та перехідних положень ЗУ «Про споживче кредитування» встановлено, що у разі прострочення споживачем у період з 01.03.2020 до припинення зобов`язань за договором про споживчий кредит, укладеним до тридцятого дня включно з дня набрання чинності ЗУ «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», у тому числі того, строк дії якого продовжено після набрання чинності ЗУ «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. У тому числі, але не виключно, споживач у разі допущення такого прострочення звільняється від обов`язку сплати кредитодавцю неустойки (штрафу, пені) та інших платежів, передбачених договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором. 
З системного аналізу як приписів п. 6 Прикінцевих та перехідних положень ЗУ «Про споживче кредитування», про які вказує скаржник, так і п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, який застосував суд першої інстанції, відхиляючи відповідні позовні вимоги, вбачається, що положення ЗУ «Про споживче кредитування» не мають предметом свого правового регулювання правовідносини щодо нарахування штрафу під час воєнного стану в державі, а стосуються унормування цивільного законодавства у зв`язку з іншими обставинами, а саме прийняття ЗУ «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг».
Відтак аргументи скаржника у даній справі свого підтвердження при апеляційному перегляді не знайшли.
Згідно ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Отже, рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 30.07.2026 у даній справі слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
На підставі положень ст.141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в апеляційному суді слід залишити за особою, яка подала апеляційну скаргу.
Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в :

апеляційну скаргу – відхилити.
Рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 30.07.2026 у даній цивільній справі – залишити без змін.
Судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в апеляційному суді залишити за особою, яка подала апеляційну скаргу.
Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня ухвалення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством. 
Повну постанову складено 15.09. 2026.

Суддя-доповідач   

Судді