Постанова
Іменем України 

09 вересня 2026 року
м. Київ 

справа № 531/852/24
провадження № 61-6497св26 

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючий - Крат В. І. (суддя-доповідач), 
судді: Гудима Д. А., Дундар І. О., Краснощоков Є. В., Пархоменко П. І.,

учасники справи:
позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 в інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 ,
відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) - сільськогосподарське товариство з обмеженої відповідальністю «Світоч», 
треті особи: орган опіки та піклування Виконавчого комітету Карлівської міської ради, державний реєстратор Чутівської селищної ради Полтавського району Полтавської області Гаєвська Ілона Владиславівна,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Світоч», яка підписана представником Близнюком Ігорем Володимировичем, на рішення Карлівського районного суду Полтавської області від 12 вересня 2025 року у складі судді: Попова М. С., постанову Полтавського апеляційного суду від 14 квітня 2026 року в складі колегії суддів: Дряниці Ю. В., Дорош А. І., Карпушина Г. Л., та додаткову постанову Полтавського апеляційного суду від 28 квітня 2026 року в складі колегії суддів: Дряниці Ю. В., Дорош А. І., Карпушина Г. Л., 

Історія справи
Короткий зміст позовів

У березні 2024 року ОСОБА_1 в інтересах свого малолітнього сина ОСОБА_2 звернувся з позовом до СТОВ «Світоч», треті особи: орган опіки та піклування Виконавчого комітету Карлівської міської ради, державний реєстратор Чутівської селищної ради Полтавського району Полтавської області Гаєвська І. В., про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Позов мотивований тим, що малолітній син ОСОБА_1 є власником спірної земельної ділянки на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 14 червня 2023 року.

ОСОБА_1 , як законний представник ОСОБА_2 , на початку березня 2024 року виявив, що СТОВ «Світоч» зареєструвало за собою право оренди на підставі договору оренди землі б/н від 01 листопада 2023 року, дата та час державної реєстрації у витязі вказані - 19 лютого 2024 року.

ОСОБА_1 , як законний представник ОСОБА_2 , на початку березня 2024 року домовився з землевпорядною організацією про те, що сертифікований спеціаліст здійснить визначення за допомогою геофізичних пристроїв місцезнаходження поворотних точок меж земельної ділянки площею 4,7600 га, кадастровий номер 5321683400:00:013:0322, та їх закріплення межовими знаками. Приїхавши на місце розташування земельної ділянки, було з`ясовано, що земельна ділянка засіяна. 

Позивачем через застосунок «Дія» було замовлено витяг та з`ясовано, що СТОВ «Світоч» зареєструвало за собою право оренди на підставі договору оренди землі б/н від 01 листопада 2023 року, видавник - СТОВ «Світоч» в особі генерального директора ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (в особі законного представника ОСОБА_1 ). Дата та час державної реєстрації у витязі вказані - 19 лютого 2024 року 11:33:32; державний реєстратор - Гаєвська І. В., Чутівська селищна рада Полтавської області; підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 71734710 від 23 лютого 2024 року 10:13:09, Гаєвська І. В., Чутівська селищна рада Полтавської області; опис об`єкта іншого речового права: площа земельної ділянки 4,76 га. 

ОСОБА_1 не підписував зі СТОВ «Світоч» жодного договору оренди належної малолітньому сину земельної ділянки, у тому числі й зазначений вище від 01 листопада 2023 року. Щоб укласти договір, позивачу була потрібна нотаріально посвідчена згода його дружини, матері спільного сина ОСОБА_4 , що визначено вимогами закону. 

Візуально видно, що у договорі міститься не підпис ОСОБА_1 

04 березня 2024 року дружиною позивача, ОСОБА_4 , було подано до Полтавської обласної прокуратури заяву про кримінальне правопорушення щодо державного реєстратора Гаєвської І. В., оскільки нею було проведено реєстрацію права оренди, але при цьому вона не витребувала у СТОВ «Світоч» дозвіл органу опіки та піклування та дозвіл матері малолітнього на укладення договору оренди. Тож ОСОБА_1 не підписував договір оренди з відповідачем б/н від 01 листопада 2023 року, а тому він не може вважатися укладеним.

ОСОБА_1 в інтересах свого малолітнього сина ОСОБА_2 , з урахуванням зміни предмета позову та уточнення, просив:
визнати відсутнім у СТОВ «Світоч» права оренди земельної ділянки площею 4,76 га з кадастровим номером 5321683400:00:013:0322, власником якої є ОСОБА_2 ;
скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права оренди СТОВ «Світоч» на вказану земельну ділянку;
усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_2 належною йому земельною ділянкою.

У квітні 2024 року СТОВ «Світоч» звернулось до суду із зустрічним до позовом ОСОБА_1 , який діє в інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 , про визнання права власності на посів та стягнення збитків.

Зустрічний позов мотивований тим, що на дату звернення із зустрічним позовом земельну ділянку з кадастровим номером 5321683400:00:013:0322 СТОВ «Світоч» обробляє на праві користування на підставі договору про оренду земельної ділянки, вона є обробленою, удобреною та в неї внесено посіви. СТОВ «Світоч», крім понесених витрат, пов`язаних зі сплатою податків та виплатою орендної плати, понесло значні витрати, пов`язані з обробітком землі та внесенням у неї посівів. 

14 березня 2000 року було створено СТОВ «Світоч», напрямок діяльності - сільське господарство, генеральним директором якого по сьогоднішній день є ОСОБА_3 , який є дідом позивача та батьком його законного представника. Відповідач отримав у власність спірну земельну ділянку на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 14 червня 2023 року. З 01 листопада 2023 року, тобто майже з моменту отримання цієї земельної ділянки відповідачем, СТОВ «Світоч» орендувало її на підставі договору оренди. 

СТОВ «Світоч» обробляло земельну ділянку та мало на меті з настанням визначеного в договорі строку сплатити податок на землю та орендну плату. Жодних претензій від законних представників ОСОБА_2 не надходило. 

23 лютого 2024 року рішенням про державну реєстрацію прав та обтяжень, індексний номер: 71734710 від 23 лютого 2024 року державним реєстратором Чутівської селищної ради Полтавської області було зареєстровано право оренди земельної ділянки на підставі договору про оренду земельної ділянки від 01 листопада 2023 року, кадастровий номер 5321683400:00:013:0322, площа 4,76 га. З моменту заснування товариства та на момент укладення договору від 01 листопада 2023 року співзасновники позивача, його керівник та відповідач, законний представник відповідача перебували в гарних та дружніх сімейних відносинах. 

ОСОБА_1 , який діє в інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 ,

Орендні відносини щодо земельних ділянок оформлювалися відповідно до вимог чинного законодавства. З 18 жовтня 2022 року по 15 січня 2024 року на СТОВ «Світоч» працював ОСОБА_1 . Звільнення ОСОБА_1 відбулося у зв`язку з розпочатим ним сімейним конфліктом. Після припинення трудових відносин та неврегулювання сімейного конфлікту ОСОБА_1 почав вчиняти деструктивні дії стосовно майна товариства та майна, здоров`я й безпеки співзасновників товариства, а саме: не повернув своєчасно товариству транспортний засіб НОМЕР_1 , марка Renault Dokker, який був у його користуванні на час перебування в трудових відносинах; протиправно проник на територію СТОВ «Світоч» та викрав відходи від соняшнику після віяння вагою 75 тонн і завдав збитків на 150 000 грн; протиправно проник на територію СТОВ «Світоч», замахуючись цеглою на дружину свого батька, співвласницю СТОВ «Світоч» - ОСОБА_5 , заламуючи їй руки, погрожував їй вбивством; вчинив протиправні дії щодо своєї сестри - ОСОБА_1 : проник у комірку, де зберігалися її особисті речі, та викрав їх. З моменту звільнення ОСОБА_1 і по сьогодні сімейний конфлікт так і не вирішено. ОСОБА_1 з метою помсти здійснює заходи щодо перешкоджання господарській діяльності СТОВ «Світоч»: подає завідомо безпідставні скарги до державних органів, позови тощо та прагне нашкодити товариству - зірвати посівну, збір врожаю та завдати значних збитків.

Оскільки СТОВ «Світоч» не могло передбачити, що ОСОБА_1 має намір повернути земельну ділянку та скасувати право оренди, то, будучи впевненим, що земельна ділянка належить йому на праві оренди, станом на сьогодні на спірній земельній ділянці вже відбувся посів соняшнику. СТОВ «Світоч» витратило свої власні кошти на підготовку земельної ділянки та проведення робіт, які підлягають відшкодуванню у зв`язку з вимогою відповідача про скасування права оренди та усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

СТОВ «Світоч» склало калькуляцію витрат на земельній ділянці з кадастровим номером 5321683400:00:013:0322 площею 4,76 га за 2024 рік по культурі соняшник, що становить 71 804,03 грн (з розрахунком на 1 га - 15 115 грн).

Земельна ділянка протягом декількох років перебувала в оренді у позивача, який не був обізнаний про наміри щодо розірвання договору оренди, тому були проведені посівні роботи у 2024 році ще до подання позову. Оскільки СТОВ «Світоч» витратило значні кошти на дану земельну ділянку, а саме обробіток землі та посів соняшнику, існує необхідність у визнанні права власності на посів соняшнику та стягненні збитків.

СТОВ «Світоч», з урахуванням збільшених позовних вимог, просило:
визнати за СТОВ «Світоч» право власності на посіви соняшнику на спірній земельній ділянці;
стягнути з позивача на користь СТОВ «Світоч» 71 804,03 грн понесених збитків.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Карлівського районного суду Полтавської області від 12 вересня 2025 року:
позов ОСОБА_1 в інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 задоволено;
визнано відсутнім у СТОВ «Світоч`з 01 листопада 2023 року по 01 листопада 2053 року права оренди земельної ділянки площею 4,76 га, власником якої є ОСОБА_2 ;
скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права оренди СТОВ «Світоч» на земельну ділянку площею 4,76 га, власником якої є ОСОБА_2 ;
усунуто перешкоди у користуванні ОСОБА_2 належною йому на праві приватної власності земельною ділянкою для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 4,76 га, , шляхом зобов`язання СТОВ «Світоч`повернути дану земельну ділянку ОСОБА_2 через його законного представника (батька) ОСОБА_1 ;
стягнуто з СТОВ «Світоч» на користь ОСОБА_1 , понесені витрати на професійну правничу допомогу у загальному розмірі 42 000 грн;
вирішено питання відшкодування на користь держави судового збору;
у задоволенні зустрічного позову СТОВ «Світоч» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що:
представником позивача за первісним позовом заявлялося клопотання про витребування у СТОВ «Світоч» оригіналу договору оренди землі б/н від 01 листопада 2023 року. Заявою представника відповідача за первісним позовом суд було повідомлено, що представнику від відповідача за первісним позовом стало відомо, що оригінал вказаного договору оренди неможливо надати з об`єктивних причин, оскільки оригінали низки господарських документів, у тому числі договору оренди землі б/н від 01 листопада 2023 року, були викрадені невстановленою особою, і за результатами вчинених розшукових заходів правоохоронними органами розшукати викрадене не виявилося можливим (том 1, аркуш справи 229). На підтвердження цього факту додано копію відповіді ВП № 1 Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області (том 1, аркуш справи 234-235). Також до матеріалів справи додано копію протоколу прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 08 травня 2024 року (том 2, аркуш справи 71) та лист ВП № 1 Полтавського РУП ГУНП (том 2, аркуш справи 72), у якому зазначено, що станом на 14 жовтня 2024 року місцезнаходження втрачених документів не встановлено, з приводу їх виявлення до ВП № 1 ніхто не звертався. З приводу втрачених документів СТОВ «Світоч» було створено комісію та проведено службове розслідування (том 2, аркуш справи 73-80). Представником позивача за первісним позовом було заявлено клопотання про проведення почеркознавчої експертизи, оскільки первісний позивач не визнає факту підписання договору оренди від 01 листопада 2023 року. Однак під час підготовчого судового засідання Панченко О. О. зазначила, що оскільки відсутній об`єкт - оригінал договору, який є предметом спору, то відсутня необхідність підтримувати клопотання про проведення експертизи. Тому клопотання було залишено без розгляду;
згідно з положеннями статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо заява подана неналежною особою або подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують. Таким чином, до кола повноважень реєстратора входить перевірка повноважень особи заявника, дослідження документів на предмет їх відповідності вимогам законодавства, визначення факту виникнення в заявника речового права на нерухоме майно або ж його обтяження;
метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі;
достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України);
договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (абзац 1 частини першої статті 638 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). Підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасників правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документа, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18)). У постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 висловлена така правова позиція: такий спосіб захисту, як визнання права, може застосовуватися для захисту (невизнання чи оспорювання) різноманітних приватних прав (зобов`язальних, речових, виключних, спадкових, права на частку в спільній частковій власності і т. д.). По своїй суті такий спосіб захисту, як визнання права, охоплює собою і визнання права відсутнім. Належним способом захисту прав орендодавця, який вважає, що зареєстроване право оренди відсутнє, є його вимога до особи, за якою зареєстроване право оренди, про визнання відсутнім права оренди. Судове рішення про задоволення такої вимоги є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про припинення права оренди відповідача;
у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18) зроблено правовий висновок про те, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону. За змістом законодавчого регулювання, наведеного як у загальних положеннях про правочини, так і в спеціальних приписах глави 58 ЦК України, якщо договір оренди (найму) будівлі хоча й має ознаки неукладеного, але виконувався обома його сторонами, то така обставина захищає відповідний правочин від висновку про неукладеність і в подальшому він розглядається як укладений та чинний, якщо тільки не є нікчемним чи оспорюваним з інших підстав;
тобто суду необхідно встановити не просто факт використання спірного майна орендарем, а й те, чи сплачував орендар за таке використання орендодавцю та його правонаступникам і чи приймали вони таку оплату. У разі якщо договір виконувався обома сторонами (зокрема, орендар користувався майном і сплачував за нього, а орендодавець приймав платежі), то кваліфікація договору як неукладеного виключається, такий договір оренди вважається укладеним та може бути оспорюваним (за відсутності законодавчих застережень про інше);
представником відповідача за первісним позовом надано суду відомості розподілу виплат СТОВ «Світоч» від 22 травня 2025 року на підтвердження внесення плати за договором оренди земельної ділянки від 01 листопада 2024 року у розмірі 6 600 грн та 60 000 грн на виконання обов`язків, визначених укладеним договором (том 2, аркуш справи 241, 242). У свою чергу, представником позивача за первісним позовом було надано скріншоти переказів коштів, які були повернуті первісним позивачем на рахунок товариства, оскільки договір оренди зі СТОВ «Світоч» ОСОБА_1 в інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 не укладався. Таким чином, суд приходить до висновку, що додана до матеріалів справи копія договору оренди від 01 листопада 2023 року, відсутність у сторін його оригіналу, що унеможливлює проведення почеркознавчої експертизи, заперечення первісного позивача щодо його підписання не може бути підтвердженням прояву внутрішньої волі та волевиявлення сторони правочину ОСОБА_1 в інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 , їх відповідність укладеному правочину, без якої неможлива свобода правочину та його дійсність. Крім того, ОСОБА_1 , у зв`язку з неукладанням договору оренди, було повернуто СТОВ «Світоч» перераховані кошти в рахунок орендної плати за спірним договором як безпідставно набуті, тобто він не отримував плату за користування землею як орендодавець. Тож, суд вважав, що позовні вимоги за первісним позовом є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі;
позивач за зустрічним позовом зазначає, що земельна ділянка протягом декількох років перебувала в оренді у позивача, який не був обізнаний про наміри відповідача щодо розірвання договору оренди, тому були проведені посівні роботи у 2024 році ще до подання позову. Оскільки позивач витратив значні кошти на дану земельну ділянку, а саме обробіток землі та посів соняшнику, існує необхідність у визнанні права власності на посів соняшнику та стягненні збитків. Було складено калькуляцію витрат на земельній ділянці з кадастровим номером 5321683400:00:013:0322 площею 4,76 га за 2024 рік по культурі соняшник, що становить 71 804,03 грн (з розрахунком на 1 га - 15 115,00 грн). У зустрічному позові також йдеться про те, що після припинення трудових відносин та неврегулювання сімейного конфлікту відповідач за зустрічним позовом почав вчиняти деструктивні дії стосовно майна позивача, здоров`я та безпеки співзасновників позивача за зустрічним позовом. Зустрічний позивач допускає, що відповідач діє з метою помсти, здійснює заходи щодо перешкоджання господарській діяльності СТОВ «Світоч»;
особа, яка володіє та користується земельною ділянкою, є належним землекористувачем та набуває права власності на врожай, що вирощений на такій земельній ділянці, за наявності належних доказів на підтвердження понесених витрат на підготовку ґрунту, внесення добрив, посівний матеріал, здійснення посівів та їх обробіток, які в матеріалах даної справи наразі відсутні. Особа, яка володіє та користується земельними ділянками, є належним землекористувачем та набуває права власності на врожай (посіви і насадження сільськогосподарських культур, вироблену сільськогосподарську продукцію), що вирощений на таких земельних ділянках (постанова від 18 лютого 2020 року у справі № 918/335/17 (провадження №12-160гс19). Право власності на урожай може виникнути тільки у випадку користування земельною ділянкою на належних правових підставах, тобто право власності на врожай набуває лише власник земельної ділянки або землекористувач. Інші особи можуть набувати право власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену продукцію лише у тому випадку, якщо таке право передбачено договором з власником земельної ділянки (землекористувачем);
на підтвердження обставин, викладених у зустрічному позові, суду не надано належні та допустимі докази, тому відсутній обов`язок вважати доведеною та встановленою ту обставину, про яку стверджує зустрічний позивач, оскільки відповідно до приписів частини першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Тож, оскільки суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог за первісним позовом, суд вважав, що СТОВ «Світоч» не є законним землекористувачем земельної ділянки з кадастровим номером 5321683400:00:013:0322 і підстави для задоволення зустрічних позовних вимог відсутні;
на підтвердження факту понесених витрат на професійну правничу допомогу представником позивача за первісним позовом до матеріалів справи було надано: договір № 01-26/03/24 про надання правничої допомоги від 26 березня 2024 року, ордер на надання правничої (правової) допомоги, акти виконаних робіт № 1 наданої правничої допомоги згідно з договором про надання правничої допомоги від 30 грудня 2024 року (розмір витрат становив 20 000 грн), від 03 липня 2025 року (клієнтом сплачено ще 18 000 грн), від 09 вересня 2025 року (сплачено ще 4 000,00 грн), квитанції про оплату. При зверненні до суду первісний позивач був звільнений від сплати судового збору як інвалід II групи на підставі пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір». Тому оцінюючи наявні у справі докази, задоволення первісного позову та відмову в задоволенні зустрічного, суд вважає, що з відповідача за первісним позовом підлягають стягненню на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в загальному розмірі 42 000,00 грн, оскільки вони належним чином підтверджені і така сума відповідає критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, необхідних процесуальних дій сторони та часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги.

Короткий зміст судових рішень суду апеляційної інстанції

Постановою Полтавського апеляційного суду від 14 квітня 2026 року:
апеляційну скаргу СТОВ «Світоч» залишено без задоволення;
рішення Карлівського районного суду Полтавської області від 12 вересня 2025 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:
при задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що відсутність у сторін оригіналу договору оренди унеможливлює проведення почеркознавчої експертизи, а тому матеріалами справи не підтверджено підписання ОСОБА_1 в інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 , договору, що могло б свідчити про його волевиявлення на його укладення. Колегія суддів погодилася з такими висновками місцевого суду; 
відповідно до частини 2 статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно зі статтею 14 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі укладається у письмовій формі. Отже, саме письмова форма договору оренди є істотною умовою його існування як правочину та засобом фіксації волевиявлення сторін;
як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, первісний позивач заперечує факт підписання договору оренди земельної ділянки від 01 листопада 2023 року та зазначає про відсутність його волевиявлення на укладення такого договору. При цьому оригінал спірного договору оренди суду не надано, а за твердженням відповідача - втрачений. За таких обставин суд позбавлений можливості дослідити первинний письмовий доказ правочину та перевірити належність підпису особі, від імені якої його нібито вчинено. Таким чином, у межах цієї справи неможливо встановити факт вільного волевиявлення сторін на укладення договору;
скаржник в апеляційній скарзі посилається на те, що спірний договір оренди земельної ділянки є фактично укладеним, оскільки сторони приступили до його виконання, зокрема СТОВ «Світоч» користувалося земельною ділянкою, здійснило її обробіток, а орендодавець нібито отримував орендну плату та не заперечував проти умов договору. Разом із тим, сам по собі факт перерахування грошових коштів не є безумовним доказом існування договірних відносин між сторонами, оскільки правова природа таких платежів має оцінюватися в сукупності з іншими доказами, зокрема щодо наявності погодженого волевиявлення сторін на укладення правочину. Повернення позивачем отриманих коштів виключає можливість кваліфікації таких дій як прийняття виконання за договором та свідчить про відсутність конклюдентних дій, спрямованих на підтвердження існування договірних відносин;
посилання апелянта на правові висновки Верховного Суду щодо неможливості визнання договору неукладеним у разі його фактичного виконання не можуть бути застосовані до спірних правовідносин. Так, на відміну від випадків, на які посилається апелянт, у цій справі відсутній необхідний сукупний критерій фактичного виконання договору обома сторонами, а саме - не доведено не лише внесення плати, але й її прийняття орендодавцем як виконання зобов`язання за договором. Крім того, за відсутності оригіналу договору оренди, який є єдиним належним письмовим доказом волевиявлення сторін, неможливо встановити, чи були такі платежі здійснені саме на виконання умов спірного правочину, а не з інших підстав. Отже, доводи апеляційної скарги про фактичне виконання договору не спростовують висновку суду першої інстанції про відсутність належних доказів його укладення. Таким чином, доводи апеляційної скарги зводяться до припущень про існування договірних відносин між сторонами та не спростовують правильних висновків суду першої інстанції;
апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції. Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону, і підстав для його скасування колегією суддів не встановлено.

Додатковою постановою Полтавського апеляційного суду від 28 квітня 2026 року:
заяву ОСОБА_1 , подану в його інтересах представником - адвокатом Панченко О. О., про ухвалення додаткового судового рішення задоволено частково;
стягнуто із СТОВ «Світоч» на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу, понесені у зв`язку із переглядом справи в суді апеляційної інстанції, у розмірі 15 000 грн;
у іншій частині заяви відмовлено.

Додаткова постанова апеляційного суду мотивована тим, що:
із матеріалів справи убачається, що представництво інтересів позивача ОСОБА_1 у суді апеляційної інстанції забезпечувалося адвокатом Панченко О. О. на підставі договору № 02-12/11/25 про надання правничої допомоги від 12 листопада 2025 року, за яким адвокат прийняв на себе обов`язки: 1) попереднього опрацювання матеріалів апеляційної скарги; підготовки правової позиції у справі в суді апеляційної інстанції; 2) підготовки відзиву на апеляційну скаргу СТОВ «Світоч» на рішення Карлівського районного суду Полтавської області від 12 жовтня 2025 року у справі № 531/852/24; 3) підготовки та ведення справи в суді апеляційної інстанції; 4) пошуку та вивчення законодавчих та нормативно-правових актів, якими врегульовані спірні правовідносини, пошук та вивчення судової практики в аналогічній категорії справ; 5) усних консультацій, роз`яснення, узгодження позиції у справі, обговорення ходу ведення справи з клієнтом у суді апеляційної інстанції; 6) складання запитів, заяв, пояснень, клопотань у процесі підготовки та ведення справи в суді апеляційної інстанції; 7) представництва інтересів клієнта в суді апеляційної інстанції у справі № 531/852/24. Згідно із пунктом 2.1 договору, розмір гонорару, який клієнт сплачує адвокатському бюро за надану в межах цього договору правничу допомогу, складає 20 000 грн та 2 000 грн за участь у кожному судовому засіданні, зазначена оплата додатково проводиться, починаючи з третього судового засідання за виконання робіт, визначених у пункті 1.1 договору;
правова допомога вважається наданою після підписання детального опису виконаних робіт та акта приймання-передачі наданої правової допомоги, який підписується сторонами та скріплюється печатками (за наявності) (пункт 3.1 договору) (аркуш справи 137-138, том 3). 12 листопада 2025 року АБ «Олени Панченко» прийнято від ОСОБА_7 кошти у розмірі 20 000,00 грн, що підтверджується копією квитанції до прибуткового касового ордера за № 90 (аркуш справи 138, том 3). 2 січня 2026 року між ОСОБА_1 та АБ «Олени Панченко» складено акт виконаних робіт № 1 наданої правничої допомоги згідно з договором про надання правничої допомоги № 02-12/11/25 від 12 листопада 2025 року, за яким сторони підтвердили, що адвокатське бюро належним чином виконало прийняті на себе обов`язки;
при визначенні розміру понесених позивачем правничих витрат, які підлягають компенсації, колегія суддів ураховує, що хоча умови оплати адвокатських послуг є договірними та погодженими на загальну суму 20 000 грн, доцільним є застосування позиції Великої Палати Верховного Суду, сформованої у справі № 904/4507/18 від 12 травня 2020 року, за якої такі зобов`язання не є обов`язковими для суду у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. За встановлених обставин апеляційний суд зазначає, що пошук та вивчення законодавчих та нормативно-правових актів, якими врегульовані спірні правовідносини, а також судової практики в аналогічній категорії справ не можуть бути враховані під час розподілу судових витрат, оскільки фактично охоплюються змістом наданої послуги з підготовки відзиву на апеляційну скаргу. Відтак, з огляду на фактичний обсяг наданих адвокатом послуг, які полягають у складанні відзиву на апеляційну скаргу та участі в одному судовому засіданні, колегія суддів визнає наявними підстави для відшкодування правничих витрат, понесених позивачем у суді апеляційної інстанції в розмірі 15 000,00 грн, що відповідатиме принципу пропорційності, критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони;
посилання відповідача на відсутність у матеріалах справи підписаного сторонами детального опису виконаних робіт колегія суддів до уваги не приймає, оскільки матеріалами справи підтверджено фактичне надання адвокатом його довірителю правничих послуг відповідно до умов договору, в межах якого розмір гонорару адвоката склав 20 000 грн. Крім того, у справі, яка переглядається, представник позивача надав акт виконаних робіт, що містить детальний опис наданих послуг та здійснених витрат у процесі надання професійної правничої (правової) допомоги із зазначенням відомостей про витрачений час. Тоді як надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права.

Аргументи учасників справи

13 травня 2026 року СТОВ «Світоч» через підсистему Електронний суд подало касаційну скаргу, яка підписана представником Близнюком І. В., на рішення Карлівського районного суду Полтавської області від 12 вересня 2025 року, постанову Полтавського апеляційного суду від 14 квітня 2026 року та додаткову постанову Полтавського апеляційного суду від 28 квітня 2026 року, в якій просило:
оскаржені судові рішення скасувати;
ухвалити нове рішення, яким відмовити повністю у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 в інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 ;
задовольнити повністю зустрічний позов СТОВ «Світоч»;
судові витрати покласти на ОСОБА_1 .

Касаційна скарга мотивована тим, що:
зробивши посилання на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22, представник позивача висловила згоду на те, що цей правовий висновок є застосовним до правовідносин, які виникли у цій справі. Вірним є висновок про те, що якщо ОСОБА_1 вважає, що у СТОВ «Світоч» було відсутнє право оренди щодо спірної земельної ділянки, то належним способом захисту прав ОСОБА_1 є позовна вимога про визнання відсутнім відповідного права оренди у СТОВ «Світоч». Судове рішення про задоволення такої вимоги є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про припинення права оренди відповідача. Задоволення позовних вимог про скасування державної реєстрації права оренди СТОВ «Світоч» щодо спірної земельної ділянки та усунення перешкод у користуванні спірною земельною ділянкою є безпідставним, тому суд мав відмовити у їх задоволенні. Отже, підстава для касаційного оскарження: неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, передбачених частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України. Судом апеляційної інстанції не враховано висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (підстава для касаційного оскарження передбачена пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Неправильне застосування норм матеріального права полягає в тому, що суд мав відмовити у задоволенні позовних вимог про скасування державної реєстрації права оренди СТОВ «Світоч» щодо спірної земельної ділянки та усунення перешкод у користуванні спірною земельною ділянкою через обрання неналежного способу захисту позивачем, однак суд проігнорував ці обставини та задовольнив позовні вимоги повністю.
судом апеляційної інстанції не враховано висновки щодо застосування норм права, передбачених частиною першою статті 202, статтею 203, частиною першою статті 205, частиною другою статті 207 ЦК України, статтею 14 Закону України «Про оренду землі», у подібних правовідносинах, які викладені у постанові Верховного Суду від 01 квітня 2025 року у справі № 683/391/23 (підстава для касаційного оскарження передбачена пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України). У постанові Верховного Суду від 01 квітня 2025 року у справі № 683/391/23 суд дійшов такого висновку: «Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дослідивши наявні у справі докази та давши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_1 не довів належними та допустимими доказами факт порушення свого права на земельну ділянку у спірних правовідносинах, а тому його позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом її повернення та скасування державної реєстрації договору оренди землі не підлягають задоволенню. Водночас суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, обґрунтовано виходив із того, що хоча позивач не підписував договір оренди землі від 16 лютого 2021 року, але фактично висловив волевиявлення на продовження договірних відносин сторін шляхом виконання зобов`язань за договором оренди землі та отримання орендної плати, а відповідач надалі використовував земельну ділянку позивача, сплачував йому таку орендну плату та набув речове право на земельну ділянку, строк дії якого не закінчився, то сторони фактично приступили до виконання нових зобов`язань за договором оренди землі, і з урахуванням доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) договір оренди землі від 16 лютого 2021 року не можна вважати неукладеним».
СТОВ «Світоч» вважає, що суд не встановив природу коштів, які ОСОБА_1 перераховував на рахунок СТОВ «Світоч», оскільки у договорі оренди земельної ділянки від 01 листопада 2023 року розмір орендної плати зазначено у сумі 5 996 грн, а не у розмірах сум, які ОСОБА_1 перераховував на рахунок СТОВ «Світоч». У запереченні (на відповідь на відзив на апеляційну скаргу), яке представник позивача направив до суду 09 лютого 2026 року, зазначено таке: «22 травня 2025 року відповідач за первісним позовом надав до суду клопотання про приєднання доказів, в якому вказав таке: 22 травня 2025 року СТОВ «Світоч» внесли плату за договором оренди земельної ділянки від 01 листопада 2024 року в розмірі 6 600 грн та 60 000 грн на виконання обов`язків, визначених укладеним договором. У зв`язку з тим, що кошти були внесені 22 травня 2025 року, ці докази до закриття підготовчого засідання сторона відповідача подати не могла. З відомості розподілу виплат ТОВ «Світоч» за 22 травня 2025 року, яка була приєднана до клопотання, вбачається, що ОСОБА_1 нібито перерахували 6 600 грн з призначенням платежу «...переказ коштів - виплата за оренду земельної ділянки за 2024 рік за неповнолітнього сина ОСОБА_2 згідно з договором від 01 листопада 2024 року...». Відразу слід зазначити, що відповідач стверджував під час розгляду справи, що СТОВ «Світоч» та ОСОБА_1 , який діяв в інтересах свого малолітнього сина, нібито підписали договір оренди земельної ділянки з кадастровим номером 5321683400:00:013:0322 від 01 листопада 2023 року. Тому що це за договір оренди б/н від 01 листопада 2024 року, нам взагалі не відомо. Також СТОВ «Світоч» перерахували 22 травня 2025 року о 10:36:41 год 6 600 грн з призначенням платежу «переказ коштів» та 60 500 грн з призначенням платежу «переказ коштів - виплата за оренду земельних ділянок за 2024 рік» саме ОСОБА_1 . 22 травня 2025 року ОСОБА_1 повернув кошти, які зайшли на карту, а саме: 6 600,00 грн, 6 600,00 грн та 60 500,00 грн, докази чого було подано до суду 22 травня 2025 року. 42 700,00 грн орендної плати повернув ОСОБА_8 (рідний брат позивача). Після цього представник СТОВ «Світоч» подав до суду 22 травня 2025 року клопотання, в якому просив суд винести окрему ухвалу стосовно ОСОБА_1 , так як він відмовився як батько ОСОБА_2 отримувати орендну плату та повернув 42 700,00 грн. Хоча ОСОБА_1 повернув 6 600,00 грн, 6 600,00 грн та 60 500,00 грн...». СТОВ «Світоч» наполягає на тому, що ОСОБА_1 отримував орендну плату від СТОВ «Світоч», а його дії, які полягають у поверненні орендної плати вже під час розгляду справи у суді для того, щоб створити у суду враження, що договір оренди земельної ділянки від 01 листопада 2023 року не виконувався, є проявом суперечливої поведінки. Таким чином, навіть якщо суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_1 не підписував договір оренди земельної ділянки від 01 листопада 2023 року, ОСОБА_1 отримував орендну плату за цим договором, СТОВ «Світоч» використовувало земельну ділянку позивача, сплачувало йому орендну плату та набуло речове право на земельну ділянку, строк дії якого не закінчився, отже, сторони фактично приступили до виконання зобов`язань за договором оренди землі, і з урахуванням доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) договір оренди земельної ділянки від 01 листопада 2023 року не можна вважати неукладеним. Однак суд безпідставно не взяв до уваги ці аргументи, прислухавшись до нічим не підтверджених пояснень ОСОБА_1 щодо непідписання спірного договору останнім. Отже, підстава для касаційного оскарження: судом апеляційної інстанції не враховано висновки щодо застосування норм права, передбачених частиною першою статті 202, статтею 203, частиною першою статті 205, частиною другою статті 207 ЦК України, статтею 14 Закону України «Про оренду землі», у подібних правовідносинах, які викладені у постанові Верховного Суду від 01 квітня 2025 року у справі № 683/391/23 (підстава для касаційного оскарження передбачена пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України);
суд дійшов помилкового висновку про відсутність договірних відносин між позивачем та відповідачем. Враховуючи обставини справи, суд мав дійти протилежного висновку, а саме висновку про укладеність договору оренди земельної ділянки від 01 листопада 2023 року між ОСОБА_1 , який діяв в інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 , та СТОВ «Світоч»;
судом апеляційної інстанції не було надано жодної оцінки зустрічному позову, який було подано СТОВ «Світоч» до ОСОБА_1 , який діє в інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 , про визнання права власності на посів та стягнення збитків. СТОВ «Світоч» зазначало у зустрічному позові, що земельна ділянка протягом декількох років перебувала в оренді у СТОВ «Світоч», яке не було обізнане про наміри ОСОБА_1 щодо розірвання договору оренди, тому були проведені посівні роботи у 2024 році ще до подання позову. Оскільки СТОВ «Світоч» витратило значні кошти на дану земельну ділянку, а саме обробіток землі та посів соняшнику, існує необхідність у визнанні права власності на посів соняшнику та стягненні збитків. Було складено калькуляцію витрат на земельній ділянці з кадастровим номером 5321683400:00:013:0322 площею 4,76 га за 2024 рік по культурі соняшник, що становить 71 804,03 грн (з розрахунком на 1 га - 15 115,00 грн); 
оскільки скаржником ставиться питання про скасування основного судового рішення, то додаткове рішення підлягає скасуванню як таке, що слідує за основним, і тому скаржник не зобов`язаний посилатися на підстави для касаційного оскарження, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України, для касаційного оскарження додаткового рішення;
орієнтовний розмір витрат відповідача на правову (правничу) допомогу при касаційному перегляді справи становить 20 000 грн. Згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

11 серпня 2025 року  ОСОБА_1 через Електронний суд подав відзив на касаційну скаргу, який підписаний адвокатом Павленком О. А., в якому просив:
касаційну скаргу СТОВ «Світоч» залишити без задоволення;
оскаржені судові рішення залишити без змін.
судові витрати, понесені ОСОБА_1 у зв`язку з розглядом справи у суді касаційної інстанції, покласти на СТОВ «Світоч».

Відзив мотивований тим, що 
ОСОБА_1 послідовно заперечував факт підписання ним цього договору та наявність власного волевиявлення на передачу земельної ділянки малолітнього сина в оренду СТОВ «Світоч». Оригінал договору оренди, на існуванні та дійсності якого фактично ґрунтується вся правова позиція СТОВ «Світоч», відповідач суду не надав, пославшись на його втрату. Саме у зв`язку з відсутністю оригіналу договору стало неможливим проведення судової почеркознавчої експертизи та встановлення належності підпису ОСОБА_1 ;
двома судовими інстанціями встановлено відсутність належних доказів волевиявлення законного представника малолітнього власника земельної ділянки на укладення договору оренди. Скаржник пропонує Верховному Суду заново встановити: чи отримував ОСОБА_1 орендну плату; якою була правова природа перерахованих йому коштів; чи свідчила його поведінка про фактичне схвалення договору; чи мало місце фактичне виконання договору обома сторонами; чи існувало волевиявлення на виникнення орендних правовідносин; чи набуло СТОВ «Світоч» статусу належного землекористувача; чи належали СТОВ «Світоч» посіви на спірній земельній ділянці; чи доведено склад і розмір заявлених за зустрічним позовом збитків. Проте ці питання належать передусім до встановлення фактичних обставин та оцінки доказів;
апеляційний суд уже безпосередньо встановив, що сам факт перерахування коштів не є безумовним доказом договірних відносин; отримані кошти були повернуті; прийняття орендодавцем виконання за договором не доведене; необхідна сукупність фактичного виконання договору обома сторонами відсутня. Отже, незгода СТОВ «Світоч» із такою оцінкою доказів не трансформує цю незгоду у неправильне застосування норм матеріального права.
ОСОБА_1 просив суд визнати відсутнім у СТОВ «Світоч» право оренди земельної ділянки, і ця вимога була задоволена судом першої інстанції. Таким чином, твердження скаржника про неврахування правового висновку Верховного Суду у справі № 567/3/22 є безпідставним. Більше того, касаційна скарга містить внутрішньо суперечливу аргументацію. З одного боку, скаржник посилається на постанову у справі № 567/3/22 як на підставу для скасування судових рішень. З іншого боку, саме сформований Верховним Судом у цій справі правовий підхід щодо вимоги про визнання відсутнім права оренди фактично реалізований судами у справі № 531/852/24. Тому посилання на справу № 567/3/22 не підтверджує передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підстави для скасування оскаржуваних судових рішень. Правовий висновок щодо заборони суперечливої поведінки не застосовується абстрактно лише через те, що одна особа перерахувала іншій грошові кошти. Для застосування відповідної доктрини необхідно встановити попередню поведінку особи, яка об`єктивно свідчила про визнання відповідних правовідносин та сформувала в іншої сторони обґрунтовані очікування щодо послідовності такої поведінки;
у справі № 531/852/24 судами встановлені інші обставини. ОСОБА_1 заперечив підписання договору. СТОВ «Світоч» не надало оригіналу договору. Перевірити належність підпису ОСОБА_1 стало неможливо саме через відсутність первинного документа. Кошти, перераховані СТОВ «Світоч», ОСОБА_1 повернув. Апеляційний суд прямо встановив, що повернення коштів виключає можливість кваліфікації відповідних дій як прийняття виконання за договором. Апеляційний суд також встановив відсутність необхідного сукупного критерію фактичного виконання договору обома сторонами. Таким чином, для застосування висновку зі справи № 683/391/23 відсутня визначальна фактична передумова - поведінка орендодавця, яка достовірно свідчила б про прийняття ним договору до виконання та визнання існування відповідного зобов`язання;
СТОВ «Світоч» будує всю свою матеріально-правову позицію на існуванні договору оренди від 01 листопада 2023 року. Водночас саме СТОВ «Світоч», яке посилається на цей договір як на правову підставу користування земельною ділянкою малолітнього, не надало суду його оригіналу. Позивач заперечив належність йому підпису. За таких умов копія документа сама по собі не усуває спору щодо існування волевиявлення. Відповідно до частини другої статті 207 ЦК України, письмовий правочин вважається вчиненим, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір оренди землі відповідно до статті 14 Закону України «Про оренду землі» укладається у письмовій формі. Отже, у спірних правовідносинах підпис є не другорядним технічним реквізитом, а зовнішньою формою фіксації волевиявлення сторони. Неможливість перевірити цей підпис не може створювати процесуальну перевагу саме для тієї сторони, яка посилається на існування договору, але не забезпечила наявність його оригіналу;
касаційна скарга СТОВ «Світоч» фактично намагається застосувати цю конструкцію у зворотному напрямку: фактичний обробіток земельної ділянки та здійснення посіву - виникнення права власності на посів - презюмування статусу землекористувача - виникнення права вимагати від власника земельної ділянки відшкодування збитків. Саме така логіка не випливає ані зі змісту статті 95 Земельного кодексу України, ані із правової природи земельних відносин. Стаття 95 Земельного кодексу України не є правовою підставою набуття права користування земельною ділянкою. Вона визначає зміст правомочностей особи, яка вже набула відповідне право користування на передбаченій законом правовій підставі. Тому для застосування пункту «б» частини першої статті 95 ЗК України СТОВ «Світоч» насамперед повинно було довести не факт здійснення посіву, не факт обробітку земельної ділянки і не факт понесення власних господарських витрат, а наявність у товариства законного права користування земельною ділянкою, на якій відповідні посіви були здійснені. Саме цієї первинної юридичної передумови у спірних правовідносинах немає. Товариство фактично просить Верховний Суд надати йому окремі правомочності орендаря після того, як судами встановлено відсутність самого права оренди. Такий підхід є внутрішньо суперечливим. Не можна одночасно виходити з того, що право оренди земельної ділянки у особи відсутнє, і водночас надавати цій же особі передбачені земельним законодавством правомочності саме як законному землекористувачу. Фактичне використання земельної ділянки не є тотожним юридичному праву користування нею. Так само здійснення посіву не легалізує саме по собі попереднє користування чужою земельною ділянкою та не створює речового права на землю;
у справі № 531/852/24 СТОВ «Світоч» обґрунтовувало такий статус нібито договором оренди земельної ділянки від 01 листопада 2023 року. Проте саме існування належного волевиявлення законного представника малолітнього власника на укладення цього договору судами не встановлено. Оригінал договору СТОВ «Світоч» суду не надав. ОСОБА_1 факт його підписання заперечив. Апеляційний суд встановив неможливість установлення вільного волевиявлення сторін на укладення такого договору. Апеляційний суд також установив, що повернення ОСОБА_1 перерахованих йому коштів виключає можливість кваліфікувати його поведінку як прийняття виконання договору, а необхідної сукупності фактичного виконання договору обома сторонами не доведено. Таким чином, СТОВ «Світоч» не довело первинного юридичного факту, з якого могло б виникнути право користування земельною ділянкою, однак намагається безпосередньо перейти до вторинного правового наслідку - права власності на посіви. Саме в цьому полягає фундаментальна помилка касаційної аргументації;
сама обставина, що СТОВ «Світоч» за власним рішенням понесло певні витрати на насіння, добрива, паливно-мастильні матеріали, обробіток ґрунту, оплату робіт чи інші виробничі операції, не перетворює такі господарські витрати на збитки, завдані ОСОБА_1 або малолітнім власником земельної ділянки.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 26 червня 2026 року: 
відкрито касаційне провадження у справі;
у задоволенні заяви СТОВ «Світоч» про зупинення дії рішення Карлівського районного суду Полтавської області від 12 вересня 2025 року та постанови Полтавського апеляційного суду від 14 квітня 2026 року та про зупинення виконання рішення Карлівського районного суду Полтавської області від 12 вересня 2025 року та додаткової постанови Полтавського апеляційного суду від 28 квітня 2026 року відмовлено.

27 липня 2026 року справа передана судді-доповідачу Крат В. І.

Ухвалою Верховного Суду від 21 серпня 2026 року:
клопотання ОСОБА_1 , яке підписане адвокатом Павленком О. А., про продовження строку на подання відзивузадоволено;
продовжено ОСОБА_1 строк на подання відзиву на касаційну скаргу СТОВ «Світоч»;
справу призначено до судового розгляду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 26 червня 2026 року зазначено, що: наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження: суд апеляційної інстанції в оскарженій постанові застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22; від 01 квітня 2025 року у справі № 683/391/23; від 18 лютого 2020 року у справі № 918/335/17; від 05 липня 2023 року у справі № 904/8884/21; відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Фактичні обставини

Батьками малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно з наданою копією свідоцтва про народження (т. 1, а. с. 21), є ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 4,76 га з кадастровим номером 5321683400:00:013:0322 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 14 червня 2023 року (т. 1, а. с. 22, 23, 24-25).

Згідно з доданою до первісного позову копією договору оренди земельної ділянки від 01 листопада 2023 року (т. 1, а. с. 14-18), 01 листопада 2023 року між ОСОБА_2 , від імені якого діє законний представник (батько) ОСОБА_1 , та СТОВ «Світоч» було укладено вказаний договір оренди земельної ділянки площею 4,7600 га з кадастровим номером 5321683400:00:013:0322.

Згідно з витягом із застосунку «Дія», СТОВ «Світоч» зареєструвало за собою право оренди на підставі договору оренди землі б/н від 01 листопада 2023 року, видавники - СТОВ «Світоч» в особі генерального директора ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (в особі законного представника ОСОБА_1 ). Дата та час державної реєстрації у витязі вказані - 19 лютого 2024 року 11:33:32; державний реєстратор - Гаєвська І. В., Чутівська селищна рада Полтавського району Полтавської області; підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 71734710 від 23 лютого 2024 року 10:13:09, Гаєвська І. В., Чутівська селищна рада Полтавської області; опис об`єкта іншого речового права: площа земельної ділянки 4,76 га. ОСОБА_1 зазначає, що він не підписував зі СТОВ «Світоч» жодного договору оренди належної малолітньому сину земельної ділянки, у тому числі й зазначеного вище від 01 листопада 2023 року (т. 1, а. с. 19).

Первісний позивач заперечує щодо укладення договору та зазначає, що він не підписував зі СТОВ «Світоч» жодного договору оренди належної малолітньому сину земельної ділянки, у тому числі й зазначеного вище від 01 листопада 2023 року.

04 березня 2024 року дружиною позивача, ОСОБА_4 , було подано до Полтавської обласної прокуратури заяву про кримінальне правопорушення щодо державного реєстратора Гаєвської І. В. , оскільки нею було проведено реєстрацію права оренди, але при цьому вона не витребувала у СТОВ «Світоч» дозвіл органу опіки та піклування та дозвіл матері малолітнього на укладення договору оренди (т. 1, а. с. 26).

Державним реєстратором виконавчого комітету Чутівської селищної ради Полтавської області Гаєвською І. В. було направлено на адресу суду письмове пояснення (т. 1, а. с. 85-86), у якому зазначено, що на момент державної реєстрації права оренди земельної ділянки з кадастровим номером 5321683400:00:013:0322 дозвіл органу опіки та піклування не вимагався згідно з положеннями частини 2 статті 177 СК України. Нею було належним чином перевірено документи, подані для державної реєстрації права оренди земельної ділянки, їх комплектність, зміст та форма відповідали вимогам закону. Тому її дії були повністю законними.

Наказом Міністерства юстиції України від 06 травня 2024 року № 1244/7 відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 від 04 березня 2024 року, оскільки рішення державного реєстратора Гаєвської І. В. від 23 лютого 2024 року № 71734710 відповідає законодавству у сфері державної реєстрації прав.

Представником позивача за первісним позовом було надано письмове заперечення на письмове пояснення державного реєстратора, яке вона просила врахувати під час розгляду справи (т. 1, а. с. 184-185).

Представником позивача за первісним позовом заявлялося клопотання про витребування у СТОВ «Світоч» оригіналу договору оренди землі б/н від 01 листопада 2023 року.

Заявою представника відповідача за первісним позовом суд було повідомлено, що представнику відповідача за первісним позовом стало відомо, що оригінал вказаного договору оренди неможливо надати з об`єктивних причин, оскільки оригінали низки господарських документів, у тому числі договору оренди землі б/н від 01 листопада 2023 року, були викрадені невстановленою особою, і за результатами вчинених розшукових заходів правоохоронними органами розшукати викрадене не виявилося можливим (т. 1, а. с. 229). На підтвердження цього факту додано копію відповіді відділення поліції № 1 Полтавського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Полтавській області (далі - ВП № 1 Полтавського РУП ГУНП) (т. 1, а. с. 234-235).

До матеріалів справи додано копію протоколу прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 08 травня 2024 року (т. 2, а. с. 71) та лист ВП № 1 Полтавського РУП ГУНП (т. 2, а. с. 72), у якому зазначено, що станом на 14 жовтня 2024 року місцезнаходження втрачених документів не встановлено, з приводу їх виявлення до ВП № 1 ніхто не звертався.

З приводу втрачених документів у СТОВ «Світоч» було створено комісію та проведено службове розслідування (т. 2, а. с. 73-80).

Представником позивача за первісним позовом було заявлено клопотання про проведення почеркознавчої експертизи, оскільки первісний позивач не визнає факту підписання договору оренди від 01 листопада 2023 року. Однак під час підготовчого судового засідання Панченко О. О. зазначила, що оскільки відсутній об`єкт - оригінал договору, який є предметом спору, то відсутня необхідність підтримувати клопотання про проведення експертизи. Тому клопотання було залишено без розгляду.

Позиція Верховного Суду 

Норми закону полягають в наступному: жити чесно, не ображати інших, кожному віддавати по заслугах. Змусити жити за принципами навряд чи можливо. Але коли виникає судовий спір, то учасники цивільного обороту мають розуміти, що їх дії (бездіяльність) чи правочини можуть бути піддані оцінці крізь призму справедливості, розумності, добросовісності (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2024 року в справі № 357/13500/18 (провадження № 61-3809св24), постанову Верховного Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2024 року у справі № 466/3398/21 (провадження № 61-2058сво23)).

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК Украйни).

Тлумачення, як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства (див. зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20).

Здоровий глузд (засада розумності) характерний як для оцінки / врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється під час вирішення спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див.: постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 16 червня 2021 року в справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року в справі № 519/2-5034/11, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 02 березня 2026 року в справі № 757/34767/23).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними.

Добра совість - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18), (див. пункт 136 постанови Великої Палати Верховного Суду від 06 травня 2026 року в справі № 925/632/19 (провадження № 12-26гс25)).

З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип добросовісності не може бути обмежений певною сферою (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 463/13099/21 (провадження № 61-11609сво23), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 02 лютого 2026 року в справі № 713/1153/23 (провадження № 61-17202сво23)).

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 02 лютого 2026 року в справі № 713/1153/23 (провадження № 61-17202сво23)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 02 лютого 2026 року в справі № 713/1153/23 (провадження № 61-17202сво23)).

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року всправі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 02 лютого 2026 року в справі № 713/1153/23 (провадження № 61-17202сво23)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 02 лютого 2026 року в справі № 713/1153/23 (провадження № 61-17202сво23)).

Автономія волі та приватний інтерес є «підвалинами» сучасного приватного права. Завдання приватного права полягає у «напрацюванні» таких правил, які максимальною мірою забезпечують автономію волі та реалізацію приватного інтересу кожної особи, без порушення прав і інтересів інших осіб (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 серпня 2024 року в справі № 601/1396/21 (провадження № 61-6001св23)).

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України).

Тлумачення пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України свідчить, що по своїй суті такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 вересня 2022 року в справі № 127/23627/20 (провадження № 61-17025св21), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 233/4580/20 (провадження № 61-12524сво21)).

Такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися для захисту (невизнання чи оспорювання) різноманітних приватних прав (зобов`язальних, речових, виключних, спадкових, права на частку в спільній частковій власності і т. д.).

По своїй суті такий спосіб захисту як визнання права охоплює собою і визнання права відсутнім.

Об`єднана палата Касаційного цивільного суду вже звертала увагу, що тлумачення статті 20 ЦК України, з урахуванням принципу розумності свідчить, що здійснення права на захист на власний розсуд означає, що управнений суб`єкт: має можливість вибору типу поведінки - реалізовувати чи не реалізовувати своє право на захист; у випадку, якщо буде обрана реалізація права на захист - має можливість вибору форми захисту, тобто звернутися до юрисдикційного (судового чи іншого) чи неюрисдикційного захисту суб`єктивного цивільного права чи законного інтересу, а також можливість поєднання цих форм захисту; самостійно обрати спосіб захисту в межах тієї чи іншої форми захисту, а також визначає доцільність поєднання способів захисту чи заміну одного способу захисту іншим. Водночас така свобода захисту «на власний розсуд» має і зворотну сторону - обрання однієї форми чи певного засобу захисту жодним чином не перешкоджає настанню обставин, які можуть тим чи іншим чином нівелювати корисний ефект від звернення до іншої форми чи способу захисту (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2023 року в справі № 554/9126/20 (провадження № 61-13760сво21), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Тлумачення правочину - це з`ясування змісту дійсного одностороннього правочину чи договору (двостороннього або багатостороннього правочину), з тексту якого неможливо встановити справжню волю сторони (сторін). З урахуванням принципу тлумачення favor contractus (тлумачення договору на користь дійсності) сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 753/8945/19 (провадження № 61-8829сво21)).

Якщо строк найму не встановлений, договір найму вважається укладеним на невизначений строк. Кожна із сторін договору найму, укладеного на невизначений строк, може відмовитися від договору в будь-який час, письмово попередивши про це другу сторону за один місяць, а у разі найму нерухомого майна - за три місяці. Договором або законом може бути встановлений інший строк для попередження про відмову від договору найму, укладеного на невизначений строк (частина друга статті 763 ЦК України).

Під невизначеним строком договору найму (оренди) розуміється відсутність домовленості сторін про встановлення строку договору. Тобто сторони при укладанні договору визначають тільки момент, коли «починається» договір найму, проте без встановлення його кінцевого моменту. За умови, що сторони не встановили строк договору найму, він є укладеним на невизначений строк. Правові наслідки укладання договору найму на невизначений строк полягають в тому, що кожна зі сторін договору найму, укладеного на невизначений строк, може відмовитися від договору в будь-який час, письмово попередивши про це другу сторону за один місяць, а у разі найму нерухомого майна - за три місяці. Відмова від договору найму не залежить від причин, які детермінували намір однієї зі сторін (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року в справі № 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20)).

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (абзац 1 частини другої статті 207 ЦК України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (абзац 1 частини першої статті 638 ЦК України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року в справі № 227/3760/19-ц (провадження №14-79цс21) зазначено, що: 
«6.34. Разом з тим, укладеним є такий правочин (договір), щодо якого сторонами у належній формі досягнуто згоди з усіх істотних умов. У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.
6.38. У разі якщо договір виконувався обома сторонами (зокрема, орендар користувався майном і сплачував за нього, а орендодавець приймав платежі), то кваліфікація договору як неукладеного виключається, такий договір оренди вважається укладеним та може бути оспорюваним (за відсутності законодавчих застережень про інше).
6.49. У випадку заперечення самого факту укладення правочину, як і його виконання, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення».

Цей суд неодноразову звертав увагу, що собою представляє доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) та вказував, зокрема, що: 
доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), є проявом принципу доброї совісті та базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці) (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 04 листопада 2024 року в справі № 532/1550/23 (провадження № 61-4145сво24)). Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права (DCFR) вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18));
слід розмежовувати доктрину venire contra factum proprium (що характерна для романо-германської традиції) та еstoppel (властивий для англосаксонської традиції). Доктрина venire contra factum proprium є матеріальною-правовою конструкцією та розрахована на її застосування в матеріальних приватно-правових відносинах. Тобто доктрина заборони суперечливої поведінки є матеріально-правовою, а не процесуальною конструкцією. Тому вона застосовується у сфері цивільних (приватноправових) відносин (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 червня 2026 року в справі № 680/520/24 (провадження № 61-3850св26), постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 червня 2026 року в справі № 609/620/23 (провадження № 61-15367св24);
поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Якщо особа, яка має право на оспорення документу (наприклад, свідоцтва про право на спадщину) чи юридичного факту (зокрема, правочину, договору, рішення органу юридичної особи), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорення, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право на оспорення суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 450/2286/16-ц (провадження № 61-2032св19));
якщо особа, яка має суб`єктивне право (наприклад, право власності), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що відмовляється від права власності, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2022 року в справі № 126/2200/20 (провадження № 61-10017св22)).
проявом доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) є те, що якщо особа, яка має суб`єктивне право (наприклад, право власності, право на частку в спільній власності), добровільно висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що відмовляється від належного їй майнового права, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити суб`єктивне право суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права. У випадку, якщо особа добровільно відмовилася від видачі свідоцтва про права на частку в праві спільної сумісної власності, а у подальшому змінила своє рішення та звертається із заявою про видачу такого свідоцтва та про оспорення свідоцтва про право на спадщину, в яке включено таке майно, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити суб`єктивне право суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 04 листопада 2024 року в справі № 532/1550/23 (провадження № 61-4145сво24));
якщо наймодавець (орендодавець) не підписував договір оренди земельної ділянки, але підписав акт прийому-передачі земельної ділянки та отримує плату за користування земельною ділянкою (орендну плату) від наймача (орендаря), то за такого випадку визнання відсутнім права оренди та повернення земельної ділянки не може бути застосованим. Це зумовлено тим, що поведінка орендодавця суперечить його попередній поведінці (підписання акта прийому-передачі земельної ділянки та отримання плати за користування земельною ділянкою) і є недобросовісною. Оскільки відсутній підпис орендаря на договорі оренди, але сторонами підписаний акт прийому-передачі земельної ділянки і орендодавець отримує плату за користування земельною ділянкою (орендну плату) від наймача (орендаря), то з урахуванням частини другої статті 763 ЦК договір оренди укладений на невизначений строк. Правові наслідки укладання договору найму на невизначений строк полягають в тому, що кожна зі сторін договору найму, укладеного на невизначений строк, може відмовитися від договору в будь-який час, письмово попередивши про це другу сторону за один місяць, а у разі найму нерухомого майна - за три місяці. Відмова від договору найму не залежить від причин, які детермінували намір однієї зі сторін. Обставин, які б свідчили про відмову від договору будь-якої зі сторін, у цій справі не встановлено (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 вересня 2025 року в справі № 676/8831/23 (провадження № 61-3910св25));
принцип добросовісності знаходиться в основі доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі non concedit venire contra factum proprium (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Суди мають керуватися вимогами пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України та враховувати загальні засади цивільного законодавства, зокрема справедливість, добросовісність та розумність. З 01 січня 2013 року було запроваджено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, державна реєстрація договорів оренди землі з цього моменту не здійснювалась. Якщо в подібній ситуації між сторонами був підписаний договір оренди землі, який містив всі істотні умови, належним чином виконувався, але державна реєстрація договору стала неможливою після 01 січня 2013 року внаслідок змін у законодавстві, суд відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України має враховувати загальні засади цивільного законодавства, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність, а також принцип заборони суперечливої поведінки та захистити права добросовісної сторони (див. пункти 142, 143, 146 - 148 постанови Великої Палати Верховного Суду від 06 травня 2026 року в справі № 925/632/19 (провадження № 12-26гс25)).
якщо наймодавець (орендодавець) не підписував договір оренди земельної ділянки, але надав всі документи для укладення такого договору, отримував плату за користування земельною ділянкою (орендну плату) від наймача (орендаря), то за такого випадку визнання відсутнім права оренди та повернення земельної ділянки не може бути застосованим. Це зумовлено тим, що поведінка орендодавця суперечить його попередній поведінці (надання всіх необхідних документів які стали підставою для укладення договору оренди землі та отримання плати за користування земельною ділянкою) і є недобросовісною (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 червня 2026 року в справі № 680/520/24 (провадження № 61-3850св26)).

Коли власник землі обґрунтовує позовні вимоги наявністю перешкод у користуванні чи розпорядженні земельною ділянкою (безпідставним фактичним користуванням майном або реєстрацією речового права іншої особи), то залежно від позовних вимог, характеру порушених прав та фактичних обставин справи суд, якщо негаторний позов визнано обґрунтованим, може захистити права такого власника в незаборонений законом спосіб, спрямований на усунення порушень (у тому числі й шляхом повернення землі, визнання відсутнім права оренди, скасування державної реєстрації права). Для ефективного захисту прав власника нерухомого майна, щодо якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно незаконно внесено запис про право користування іншої особи, з якою власник не перебував у зобов`язальних відносинах, власник може звернутись з негаторним позовом, зокрема, але не виключно, шляхом пред`явлення вимоги про повернення майна, визнання відсутнім права оренди чи скасування державної реєстрації права користування іншої особи, залежно від обставин кожної конкретної справи (див. пункти 115, 116 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2026 року у справі № 456/252/22 (провадження № 14-75цс25)).

Касаційний суд вже зазначав, що:
цивільним процесуальним законом визначені процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики, що полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду. Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів вказує на те, що в цілях застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного цивільного суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду - над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів Касаційного цивільного суду (див., зокрема, постанови Верховного суду від 13 лютого 2019 року у справі № 130/1001/17 (провадження № 51-7588км18), від 18 січня 2021 року у справі № Б-23/75-02 (н.р.Б-7346/2-19), від 29 вересня 2021 року у справі № 166/1222/20 (провадження № 61-9003св21), від 17 січня 2024 року в справі № 932/9029/23 (провадження № 61-16072 св 23), від 19 лютого 2024 року в справі № 932/3602/22 (провадження № 61-7598св23));
висновки об`єднаної палати касаційного суду мають перевагу над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду - над висновками об`єднаної палати, палати та колегії суддів касаційного суду (див. постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 02 червня 2025 року в справі № 144/1440/22 (провадження № 61-12561сво24)).

Наймачеві належить право власності на плоди, продукцію, доходи, одержані ним у результаті користування річчю, переданою у найм (стаття 775 ЦК України).

Землекористувачі, якщо інше не передбачено законом або договором, мають право власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену продукцію (пункт «б» частини першої статті 95 ЗК України).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 22 травня 2018 року в справі № 911/1779/17 зазначено, що:
«аргументи скаржника проти оскаржуваних судових рішень зводяться до твердження про право власності Позивача на врожай, який у вересні 2016 року був зібраний Відповідачем з Земельних ділянок, суміжним землекористувачем яких є Позивач (пункт 6), а також до того, що внаслідок відсутності межових знаків вказаних земельних ділянок Позивач засіяв ці земельні ділянки кукурудзою, а тому має право вимагати відшкодування збитків у вигляді вартості врожаю вирощеної та обробленої ним кукурудзи (пункт 8), яку зібрав Відповідач. Однак Суд не погоджується із вказаними запереченнями з огляду на таке.
Встановивши, що Відповідач правомірно використовує з березня 2016 року Земельні ділянки згідно з укладеними з третіми особами договорами від 17.03.2016 та від 21.03.2016 про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису), які не розірвані, не припинені та не визнані недійсними, а також встановивши, що діяльність із сівби кукурудзи Позивачем була проведена в квітні 2016 року, Суд погоджується з правильними висновками судів попередніх інстанцій про відсутність протиправної поведінки Відповідача як обов`язкового складового елементу цивільного правопорушення, а відповідно відсутність підстав для застосування до Відповідача такої цивільно-правової відповідальності як відшкодування збитків Позивачу на суму неотриманого доходу в розмірі вартості урожаю кукурудзи, зібраного Відповідачем з вказаних земельних ділянок.
Звертаючись із позовом у справі, Позивач як підставу набуття права власності на врожай кукурудзи вказав на понесення ним витрат на придбання добрив, обробіток та посів цієї зернової культури. Відповідно до статті 775 ЦК України наймачеві належить право власності на плоди, продукцію, доходи, одержані ним у результаті користування річчю, переданою у найм. Згідно з пунктом б частини 1 статті 95 ЗК України землекористувачі, якщо інше не передбачено законом або договором, мають право власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену продукцію.
Отже виникнення права власності на плоди, продукцію, доходи, одержані в результаті користування річчю пов`язується із користуванням річчю, а на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур - із користуванням земельною ділянкою.
Враховуючи визначений вище висновок судів попередніх інстанцій, підтриманий Судом, про недоведеність права користування Позивача Земельними ділянками, на яких був зібраний урожай, Суд погоджується із висновками в оскаржуваних рішеннях про недоведеність доказами у справі права Позивача на цей урожай, а відповідно і права на відшкодування збитків на суму вартості цього урожаю, у зв`язку з чим Суд відхиляє протилежні аргументи скаржника (пункт 6). У зв`язку із викладеним не беруться до уваги аргументи скаржника щодо правильності розрахунків щодо розміру збитків (пункт 7)».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 вересня 2020 року по справі справа № 313/883/17 (провадження № 61-48967св18) вказано, що:
«статтею 775 ЦК України передбачено, що наймачеві належить право власності на плоди, продукцію, доходи, одержані ним у результаті користування річчю, переданою у найм. Відповідно до пункту б) частини першої статті 95 ЗК України землекористувачі, якщо інше не передбачено законом або договором, мають право власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену продукцію.
Колегія суддів погоджується із висновком апеляційного суду про те, що відповідно до пункту 30 договорів оренди землі від 29 грудня 2006 року, укладених між ФГ «Руслан» та ОСОБА_3 і ОСОБА_2 , орендар має право одержувати продукцію та доходи, має право власності на посіви та насадження сільськогосподарських культур. Також сторонами не заперечується той факт, що ФГ «Руслан» здійснило посів озимої пшениці в період дії зазначених договорів оренди землі. Матеріали справи, що переглядається, не містять доказів збирання відповідачем врожаю із земельних ділянок позивача. Таким чином, всупереч вимогам частини третьої статті 12, частин першої, п`ятої та шостої статті 81 ЦПК України позивачем не надано суду доказів обґрунтованості своїх позовних вимог.
Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, дослідив всі наявні у справі докази у їх сукупності та співставленні, надав їм належну оцінку, правильно визначив характер спірних правовідносин і норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин».

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (пункт 8 частини другої статті 16 ЦК України).

Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі (частини перша-третя статті 22 ЦК України).

Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (частина перша, друга статті 614 ЦК України).

Збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов`язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред`явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення (частина третя статті 623 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 750/8676/15-ц (провадження № 14-79цс18) зроблено висновок, що «відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Відповідно до статті 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання. Кредитор, який вимагає відшкодування збитків, має довести: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. З іншого боку, боржник має право доводити відсутність своєї вини (стаття 614 ЦК України). Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані. Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані. Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зроблено висновок, що «збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони, що обмежує його інтереси, як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також не одержаних кредитором доходів, які б він одержав, якби зобов`язання було виконано боржником. Чинним законодавством України обов`язок доведення факту наявності таких збитків та їх розмір, а також причинно-наслідковий зв`язок між правопорушенням і збитками покладено на позивача».

Касаційний суд вже вказував, що:
презумпція вини особи має бути спростована тільки за умови, якщо буде встановлено, що саме внаслідок дій або бездіяльності конкретної особи завдано збитків. Тому тільки за умови встановлення конкретної особи, яка завдала збитків, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність збитків та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2020 року в справі № 704/962/17 (провадження № 61-47536св18));
положення частини третьої статті 623 ЦК України конкретизують загальний принцип повного відшкодування (частина третя статті 22 ЦК України), а тому є справедливими й для будь-яких інших правовідносин, крім зобов`язальних. Оскільки у будь-якому випадку йдеться про те, що кредитор має отримати рішення про присудження відшкодування, реальна грошова цінність якого є адекватною економічній ситуації в суспільстві та цінності відповідних матеріальних благ на момент ухвалення судом відповідного рішення. При ухваленні рішення про стягнення збитків, суд має найбільш повно відновити порушене право кредитора. Суд має підстави визначити розмір збитків саме за правилами другого речення частини третьої статті 623 ЦК України, якщо на момент ухвалення рішення відповідні ціни істотно зросли порівняно із датою подачі позову. Застосування цього правила здійснюється не за ініціативою суду (що було б порушенням: принципу диспозитивності процесу), а лише за позовом кредитора (позивача). Розмір збитків у разі вилучення товару за рішенням суду визначається судом за правилами частини третьої статті 623 ЦК України: якщо вимога кредитора не була задоволена боржником добровільно, то збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували у місці, де зобов`язання має бути виконане, на день пред`явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Водночас суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення, керуючись при цьому загальними принципами повного відшкодування збитків, справедливості, добросовісності та розумності (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 липня 2023 року в справі № 369/6092/20 (провадження № 61-1447сво22)).

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

У разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду (частина десята статті 84 ЦПК України).

У разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні (стаття 109 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 лютого 2025 року у справі № 385/196/23 (провадження № 61-1012св24) зазначено: 
«Відповідно до частин першої, третьої, шостої, сьомої-десятої статті 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї. У разі задоволення клопотання суд своєю ухвалою витребовує відповідні докази. Будь-яка особа, у якої знаходиться доказ, повинна видати його на вимогу суду. Особи, які не мають можливості подати доказ, який витребовує суд, або не мають можливості подати такий доказ у встановлені строки, зобов`язані повідомити про це суд із зазначенням причин протягом п`яти днів з дня вручення ухвали. У разі неповідомлення суду про неможливість подати докази, витребувані судом, а також за неподання таких доказів з причин, визнаних судом неповажними, суд застосовує до відповідної особи заходи процесуального примусу, передбачені цим Кодексом. Притягнення винних осіб до відповідальності не звільняє їх від обов`язку подати витребувані судом докази. У разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду.
Суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності (частина перша статті 103 ЦПК України).
Відповідно до положень пункту 1.1 Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5, для проведення почеркознавчих досліджень рукописних записів та підписів надаються оригінали документів.
У разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні (стаття 109 ЦПК України).
Як вбачається з матеріалів справи, Гайворонський районний суд Кіровоградської області ухвалою від 13 лютого 2023 року задовольнив клопотання представника позивача про витребування доказів. Витребував у ФГ «Олена», зокрема, додаткову угоду від 22 листопада 2022 року до договору оренди від 05 січня 2012 року, зареєстрованого 30 листопада 2012 року, якою продовжено строк дії основного договору оренди до 30 листопада 2032 року з автоматичним продовженням дії договору, для огляду в судовому засіданні.
10 та 23 березня 2023 року від представника відповідача - адвоката Кінько О. В. до суду надійшли заяви щодо виконання ухвали про витребування доказів. В даних заявах зазначається, що витребувану судом додаткову угоду не має можливості надати суду, оскільки її втрачено. На підтвердження чого до суду надано: акт про втрату документів від 14 березня 2023 року; пояснення ОСОБА_2 від 10 березня 2023 року; наказ про службове розслідування.
Гайворонський районний суд Кіровоградської області ухвалою від 10 березня 2023 року задовольнив клопотання представника позивача про витребування доказів. Витребував у Голованівської районної державної адміністрації Кіровоградської області, зокрема, додаткову угоду від 22 листопада 2022 року до договору оренди від 05 січня 2012 року, зареєстрованого 30 листопада 2012 року, якою продовжено строк дії основного договору оренди до 30 листопада 2032 року з автоматичним продовженням дії договору, для огляду в судовому засіданні.
Проте, ухвала суду про витребування оригіналів документів, що безпосередньо стосуються предмету спору не виконана, оскільки представником Голованівської районної державної адміністрації Кіровоградської області надіслано до суду копію додаткової угоди від 22 листопада 2022 року укладеної із позивачем.
Суд першої інстанції встановив, що після закінчення строку дії договору оренди землі, і під час розгляду справи у суді першої інстанції земельна ділянка позивачу не була повернута, що не заперечувалось сторонами.
Врахувавши ухилення відповідача від надання оригіналу спірної додаткової угоди, а також її відсутність у матеріалах справи, що унеможливлює проведення судової почеркознавчої експертизи, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що відповідач не спростував доводів позивача про відсутність його волевиявлення на укладання додаткової угоди до договору оренди землі.
Позивач вживав заходи щодо отримання оригіналу оспорюваної додаткової угоди від 22 листопада 2022 року до договору оренди земельної ділянки від 05 січня 2012 року, зокрема заявляв клопотання про витребування доказів, натомість відповідач не надав суду цього правочину, зазначивши про його відсутність у зв`язку із втратою.
З огляду на викладене, суд першої інстанції, надавши оцінку наявним у матеріалах справи доказам та процесуальній поведінці сторін, дійшов правильного висновку, що ФГ «Олена» не спростувало доводів позивача про неукладення та непідписання ним додаткової угоди від 22 листопада 2022 року до договору оренди земельної ділянки від 05 січня 2012 року і не довело законності державної реєстрації цього правочину».

У постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 грудня 2024 року у справі № 385/84/23 (провадження № 61-15438св23) зазначено: 
«Суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності (частина перша статті 103 ЦПК України).
Відповідно до положень пункту 1.1 Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5, для проведення почеркознавчих досліджень рукописних записів та підписів надаються оригінали документів.
У разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні (стаття 109 ЦПК України).
Врахувавши ухилення відповідача від надання оригіналу спірної додаткової угоди, а також її відсутність у матеріалах справи, що унеможливлює проведення судової почеркознавчої експертизи, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що відповідач не спростував доводів позивача про відсутність його волевиявлення на укладання додаткової угоди до договору оренди землі.
Встановлено, що позивач вживав заходи щодо отримання оригіналу оспорюваної додаткової угоди від 22 листопада 2022 року до договору оренди земельної ділянки від 04 січня 2012 року, зокрема заявляв клопотання про витребування доказів, натомість відповідач не надав суду цього правочину, зазначивши про його відсутність у зв`язку із втратою.
За таких обставин суд першої інстанції, надавши оцінку наявним у матеріалах справи доказам та процесуальній поведінці сторін, обґрунтовано керувався тим, що ФГ «Олена» не спростувало доводів позивача про неукладення та непідписання ним додаткової угоди від 22 листопада 2022 року до договору оренди земельної ділянки від 04 січня 2012 року».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 листопада 2024 року у справі № 383/1645/23 (провадження № 61-12645св24) зазначено:
«У разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні (стаття 109 ЦПК України).
Судом установлено, що позивачем вживалися заходи щодо отримання оригіналу спірної угоди від 20 березня 2020 року б/н про розірвання договору оренди землі від 12 березня 2020 року з метою проведення відповідної експерти, а саме заявлялося клопотання про витребування доказів. При цьому, позивач зазначав, що у нього відсутня вказана угода від 20 березня 2020 року, оскільки він її не укладав, а у державного реєстратора наявна лише копія цієї угоди в електронній формі, з якої вбачається, що для реєстрації припинення права оренди державному реєстратору подавалася ця угода представником ОСОБА_2 - ОСОБА_4 (т. 1, а. с. 7, 13-15, 99-102).
Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 20 жовтня 2023 року зазначене клопотання ОСОБА_1 про витребування доказів задоволено. Витребувано від ОСОБА_2 оригінал угоди від 20 березня 2020 року про розірвання договору оренди землі від 12 березня 2020 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 щодо земельної ділянки, кадастровий номер 3520883200:02:000:0365, площею 6,7867,7 га, розташованої на території Витязівської сільської ради Кропивницького (Бобринецького) району Кіровоградської області. Зазначено, що строк, в який необхідно надати витребувані докази, протягом п`яти днів. Роз`яснено, що будь-яка особа, у якої знаходиться доказ, повинна видати його на вимогу суду. Особи, які не мають можливості подати доказ, який витребовує суд, або не мають можливості подати такий доказ у встановлені строки, зобов`язані повідомити про це суд із зазначенням причин протягом п`яти днів з дня вручення ухвали. У разі неповідомлення суду про неможливість подати докази, витребувані судом, а також за неподання таких доказів з причин, визнаних судом неповажними, суд застосовує до відповідної особи заходи процесуального примусу, передбачені ЦПК України.
Проте, ОСОБА_2 не надано суду цього документа, а його представник ОСОБА_4 у судовому засіданні зазначив, що він у нього відсутній, оскільки був повернутий ОСОБА_2.
ОСОБА_2 апеляційному суду повідомив, що не зберіг угоду від 20 березня 2020 року про розірвання договору оренди землі від 12 березня 2020 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , оскільки з моменту її укладення минуло три роки, вона була виконана одразу після її реєстрації і у нього відсутній обов`язок її зберігати.
За таких обставин, у зв`язку з ненаданням ОСОБА_2 оригіналу угоди від 20 березня 2020 року про розірвання договору оренди землі від 12 березня 2020 року та відсутністю такої у позивача, який зазначав, що її не підписував, апеляційний суд обґрунтовано виходив із того, що ОСОБА_2 не спростовано доводів позивача про неукладення та непідписання ним цієї угоди від 20 березня 2020 року про розірвання договору оренди землі від 12 березня 2020 року і не доведено законності державної реєстрації цього правочину.
Протилежний підхід до застосування статті 109 ЦПК України є неможливим, так як порушує права позивача, який не може бути позбавлений доводити обґрунтованість свого позову.
Таким чином, доводи касаційної скарги ПСП «Шевченка» про те, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що він не підписував спірну угоду від 20 березня 2020 року про розірвання договору оренди землі від 12 березня 2020 року, є безпідставними, ці обставини від нього не залежали.
Оскільки ОСОБА_2 не спростовано доводів позивача про неукладення ним спірної угоди від 20 березня 2020 року, то Верховний Суд погоджується із висновками апеляційного суду про неукладення цього правочину та наявність правових підстав для скасування його державної реєстрації для реального відновлення порушеного права позивача».

У справі, що переглядається:
при зверненні із первісним позовом ОСОБА_1 посилався на те, що не підписував зі СТОВ «Світоч» жодного договору оренди належної малолітньому сину ОСОБА_2 земельної ділянки, у тому числі й від 01 листопада 2023 року;
при зверненні із зустрічним позовом СТОВ «Світоч» вказувала, що земельна ділянка протягом декількох років перебувала в оренді у позивача, який не був обізнаний про наміри щодо розірвання договору оренди, тому були проведені посівні роботи у 2024 році ще до подання позову. Оскільки СТОВ «Світоч» витратило значні кошти на дану земельну ділянку, а саме обробіток землі та посів соняшнику, існує необхідність у визнанні права власності на посів соняшнику та стягненні збитків;
суд першої інстанції при задоволенні первісного позову ОСОБА_1 в інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 про визнання відсутнім права оренди земельної ділянки, скасування в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права оренди усунення перешкоди у користуванні земельною ділянкою шляхом зобов`язання СТОВ «Світоч» повернути земельну ділянку ОСОБА_2 через його законного представника (батька) ОСОБА_1 , міркував так, що додана до матеріалів справи копія договору оренди від 01 листопада 2023 року, відсутність у сторін його оригіналу, що унеможливлює проведення почеркознавчої експертизи, заперечення первісного позивача щодо його підписання не може бути підтвердженням прояву внутрішньої волі та волевиявлення сторони правочину ОСОБА_1 в інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 , їх відповідність укладеному правочину, без якої неможлива свобода правочину та його дійсність. Натомість відмову у задоволенні зустрічного позову суд першої інстанції мотивував тим, що СТОВ «Світоч» не є законним землекористувачем земельної ділянки;
апеляційний суд при залишенні без змін рішення суду першої інстанції вважав, що первісний позивач заперечує факт підписання договору оренди земельної ділянки від 01 листопада 2023 року та зазначає про відсутність його волевиявлення на укладення такого договору. При цьому оригінал спірного договору оренди суду не надано, а за твердженням відповідача - втрачений. За таких обставин суд позбавлений можливості дослідити первинний письмовий доказ правочину та перевірити належність підпису особі, від імені якої його нібито вчинено. Таким чином, у межах цієї справи неможливо встановити факт вільного волевиявлення сторін на укладення договору;
суди встановили, що ухвалою Карлівського районного суду Полтавської області від 29 жовтня 2024 року (https://reyestr.court.gov.ua/Review/122752266): клопотання представника позивача за первісним позовом адвоката Панченко О. О. задоволено; зобов`язано СТОВ «Світоч» надати до суду протягом п`яти днів з моменту отримання копії повного тексту ухвали оригінал договору оренди землі б/н від 01 листопада 2023 року, видавник: СТОВ «Світоч» в особі директора ОСОБА_3 та гр. ОСОБА_2 (в особі законного представника ОСОБА_1 ), предметом якого є оренда земельної ділянки площею 4,76 га, кадастровий номер: 5321683400:00:013:0322; клопотання представника позивача за зустрічним позовом адвоката Говтвяниці М. В. задоволено та витребувано у державного реєстратора Чутівської селищної ради Полтавського району Полтавської області Гаєвської І. В., зобов`язавши надати до суду протягом п`яти днів з моменту отримання копії ухвали належним чином завірені копії реєстраційної справи щодо здійснення нею державної реєстрації права оренди земельної ділянки, кадастровий номер: 5321683400:00:013:0322, площею 4,76 га, на підставі договору оренди землі б/н від 01 листопада 2023 року, видавник: СТОВ «Світоч» в особі директора ОСОБА_3 та гр. ОСОБА_2 (в особі законного представника ОСОБА_1 ), предметом якого є оренда земельної ділянки площею 4,76 га, кадастровий номер: 5321683400:00:013:0322, що зареєстроване на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 71734710 від 23 лютого 2024 року, 10:13:39, у разі наявності оригіналу вказаного договору оренди землі надати його оригінал; у задоволенні клопотання представника позивача за зустрічним позовом адвоката Говтвяниці М. В. про витребування в орендодавця - ОСОБА_2 , законним представником якого є ОСОБА_1 , оригіналу договору оренди землі б/н від 01 листопада 2023 року, видавник: СТОВ «Світоч» в особі директора ОСОБА_3 та гр. ОСОБА_2 (в особі законного представника ОСОБА_1 ), предметом якого є оренда земельної ділянки площею 4,76 га, кадастровий номер: 5321683400:00:013:0322, відмовлено (а. с. 21 - 22, том 2); 
суди встановили, що заявою представника відповідача за первісним позовом суд було повідомлено, що представнику відповідача за первісним позовом стало відомо, що оригінал вказаного договору оренди неможливо надати з об`єктивних причин, оскільки оригінали низки господарських документів, у тому числі договору оренди землі б/н від 01 листопада 2023 року, були викрадені невстановленою особою, і за результатами вчинених розшукових заходів правоохоронними органами розшукати викрадене не виявилося можливим (т. 1, а. с. 229). На підтвердження цього факту додано копію відповіді відділення поліції № 1 Полтавського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Полтавській області (далі - ВП № 1 Полтавського РУП ГУНП) (т. 1, а. с. 234-235);
у зв`язку з ненаданням СТОВ «Світоч» оригіналу договору оренди землі б/н від 01 листопада 2023 рокута відсутністю його у позивача, який зазначав, що її не підписував, суди обґрунтовано вважали, що СТОВ «Світоч» не спростовано доводів позивача про неукладення та непідписання ним цього договору оренди землі б/н від 01 листопада 2023 року. Протилежний підхід до застосування статті 109 ЦПК України є неможливим, так як порушує права позивача, який не може бути позбавлений доводити обґрунтованість свого позову (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 листопада 2024 року у справі № 383/1645/23 (провадження № 61-12645св24)).

За таких обставин суди зробили правильний висновок про непідписання договору оренди земельної ділянки, та як наслідок про наявність підстав задоволення первісного та відмову у задоволенні зустрічного позовів. Тому оскаржене рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду та додаткову постанову апеляційного суду належить залишити без змін. 

Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права (частина перша статті 410 ЦПК України).

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Правило про те, що «не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань» стосується випадків, коли такі недоліки не призводять до порушення основних засад (принципів) цивільного судочинства (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 522/18010/18 (провадження № 61-13667сво21)).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про те, що оскаржені судові рішення ухвалені без додержання норм процесуального права чи неправильним застосуванням норм матеріального права. У зв`язку з наведеним, касаційний суд вважає, що касаційну скаргу належить залишити без задоволення, оскаржені судові рішення - без змін, а тому судові витрати СТОВ «Світоч», понесені у суді касаційної інстанції, покладають на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Світоч», яка підписана представником Близнюком Ігорем Володимировичем, залишити без задоволення.

Рішення Карлівського районного суду Полтавської області від 12 вересня 2025 року, постанову Полтавського апеляційного суду від 14 квітня 2026 року та додаткову постанову Полтавського апеляційного суду від 28 квітня 2026 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко