ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33601 , м. Рівне, вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 серпня 2026 року   Справа № 906/1644/25 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Бучинська Г.Б. ,  суддя Філіпова Т.Л. 

секретар судового засідання Кужель Є.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційних скарг Товариства з обмеженою відповідальністю "Сила-Силенна" та Фізичної особи-підприємця Марголіної Ірини Олександрівни на рішення Господарського суду Житомирської області від 4 травня 2026 року в справі № 906/1644/25 (суддя Тимошенко О.М.)
час та місце ухвалення рішення: 4 травня 2026 року; м. Житомир, майдан Путятинський, 3/65; повний текст рішення складено 14 травня 2026 року 
за позовом Першого заступника керівника Житомирської окружної прокуратури в інтересах держави
до
Відповідача 1 Житомирської міської ради 
Відповідача 2 Товариства з обмеженою відповідальністю "Сила-Силенна"
Відповідача 3 Фізичної особи-підприємця Марголіної Ірини Олександрівни
про визнання незаконним та скасування рішення, зобов`язання звільнити земельну ділянку, скасування державної реєстрації права власності
за участю представників сторін:
від Прокурора - Безпалов А.В.;
від Відповідача 1 - не з`явився;
від Відповідача 2 - Гуртовенко Р.М.;
від Відповідача 3 - Марголін О.О..

ВСТАНОВИВ:

Перший заступник керівника Житомирської окружної прокуратури (надалі – Прокурор) в інтересах держави звернувся у Господарський суд Житомирської області із позовною заявою до Житомирської міської ради (надалі – Відповідач 1), Товариства з обмеженою відповідальністю "Сила-Силенна" (надалі – Відповідач 2), Фізичної особи-підприємця Марголіної Ірини Олександрівни 
(надалі – Відповідач 3) в якій просив:
· визнати незаконним та скасувати рішення Відповідача 1 №1388 від 15 квітня 2025 року "Про затвердження документацій із землеустрою, надання права користування земельними ділянками" в частині надання в користування Відповідачу 2 земельної ділянки з кадастровим номером 1810136300:09:019:0031;
· зобов`язати Відповідача 2 та Відповідача 3 звільнити земельну ділянку кадастровий номер 1810136300:09:019:0031 шляхом знесення об`єкту самочинного будівництва - незавершеного будівництва реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 1151429418101;
· скасувати державну реєстрацію права власності Відповідача 2 на об`єкт незавершеного будівництва реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 1151429418101 (номер відомостей про речове право: 56965345) з одночасним закриттям розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Позовні вимоги грунтуються на тому, що за умовами Договору суперфіцію земельної ділянки комунальної власності кадастровий номер 1810136300:09:019:0006 площею 0,012 га, що знаходиться за адресою: м. Житомир, м-н Перемоги, 7-а, тао укладений 6 жовтня 2008 року між Відповідачем 1 (власник) та Відповідачем 3 (землекористувач), остання зобов`язалася розпочати забудову земельної ділянки у строк до 22 жовтня 2011 року, однак не зробила цього, що, на переконання Прокурора, мало наслідком автоматичне припинення прав землекористування та припинення дії вказаного договору. Прокурор наголошує, що після спливу строку та припинення договору суперфіцію Відповідач 2 здійснива будівництво на вказаній земельній ділянці та зареєстрував право власності на незавершене будівництво. Прокурор вказав, що оскільки на час реєстрації Декларації про початок виконання будівельних робіт, спорудження об`єкту незавершеного будівництва - будівлі перукарні, та Державної реєстрації права власності, у Відповідача 3 відсутнє право власності та інші права користування земельною ділянкою кадастровий номер 1810136300:09:019:0006, де здійснювалося будівництво, даний об`єкт, на його переконання, є самочинним будівництвом, що унеможливлює виникнення права власності на нього. Прокурор при цьому вказує, що державний реєстратор мав відмовити в державні реєстрації права власності Відповідача 3 на спірний об`єкт незавершеного будівництва, так як право власності на самочинно збудований об`єкт не набувається, та що унеможливлює набуття права користування земельною ділянкою під цим об`єктом у неконкурентний спосіб на підставі абзацу 2 частини 2 статті 134 Земельного кодексу України. Саме тому, на переконання Прокурора, при прийнятті Відповідачем 1 рішення №1388 від 15 квітня 2025 року "Про затвердження документацій із землеустрою, надання права користування земельними ділянками" в частині надання в користування Відповідачу 2 земельної ділянки з кадастровим номером 1810136300:09:019:0031 порушено вимоги частини 2 статті 124 та частин 1-3 статті 134 Земельного кодексу України.

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 4 травня 2026 року позов задоволено.
Визнано незаконним та скасовано рішення Відповідача 1 №1388 від 15 квітня 2025 року в частині надання в користування Відповідачу 2 земельної ділянки з кадастровим номером 1810136300:09:019:0031. Зобов`язано Відповідача 2 звільнити земельну ділянку з кадастровим номером 1810136300:09:019:0031 шляхом знесення розміщеного на ній об`єкту незавершеного будівництва з реєстраційним номером 1151429418101. Скасовано державну реєстрацію права власності Відповідача 2 на об`єкт незавершеного будівництва з реєстраційним номером 1151429418101.
Приймаючи дане рішення, суд першої інстанції виходив з того, що на момент будівництва та реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва у Відповідача 3 були відсутні право власності та інші права користування земельною ділянкою кадастровий номер 1810136300:09:019:0006, що також підтверджується інформацією із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та листом виконавчого комітету Житомирської міської ради №12/5281 від 18 листопада 2025 року. Невиконання вимог законодавства та умов договору щодо строків забудови земельної ділянки також підтверджується рішенням Відповідача 1 №676 від 4 квітня 2014 року яким Відповідачу 1 відмовлено в поновленні зазначеного Договору на підставі пункту 6 абзацу 4 статті 102-1 Земельного кодексу України та пунктів 7.4 та 9.2 договору суперфіцію.
Суд першої інстанції також зазначив, що оскільки на час реєстрації Декларації про початок виконання будівельних робіт, спорудження об`єкту незавершеного будівництва - будівлі перукарні, та державної реєстрації права власності у Відповідача 3 були відсутні право власності та інші права користування земельною ділянкою кадастровий номер 1810136300:09:019:0006, де здійснювалося будівництво, даний об`єкт є самочинним будівництвом, що унеможливлює виникнення права власності на нього.
Місцевий господарський суд в своєму рішенні зазначив, що оскільки рішенням Відповідача 1 №1388 від 15 квітня 2025 року "Про затвердження документації із землеустрою, надання права користування земельними ділянками", в порушення частини 2 статті 124 Земельного кодексу України, без наявності підстав передбачених частинами 2 та 3 статті 134 Земельного кодексу України, передано в оренду Відповідачу 2 земельну ділянку кадастровий номер 1810136300:09:019:0031 для будівництва та обслуговування будівель, то дане рішення міської ради в частині надання в користування Відповідачу 2 земельної ділянки з кадастровим номером 1810136300:09:019:0031 є незаконним та підлягає скасуванню.
Щодо вимоги скасувати державну реєстрацію права власності Відповідача 2 на об`єкт незавершеного будівництва реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 1151429418101, то суд зауважив, що реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів частини другої статті 376 ЦК України не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного з метою застосування, зокрема, положень частини четвертої цієї статті. Тому зведення на земельній ділянці незавершеного будівництвом будинку, як зазначено вище в оскаржуваному рішенні, є самочинним, підлягає знесенню, а державна реєстрацію права власності Відповідача 2 на об`єкт незавершеного будівництва з реєстраційним номером 1151429418101 підлягає скасуванню. 

Не погоджуючись з винесеним судом першої інстанції рішенням, Відповідач 2 подав апеляційну скаргу в якій просив скасувати рішення першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволені позову (том 2, а.с. 203-220).
Відповідач 2 зазначає, що відповідно до пункту 1.3 Договору, основне цільове призначення земельної ділянки - комерційне використання, а згідно пункту 3.1 Договору, Договір укладено на п`ять років (тобто до 6 жовтня 2013 року). Вказує, що 23 липня 2012 року Інспекцією ДАБК у Житомирській області було зареєстровано Декларацію про початок виконання будівельних робіт на будівництво будівлі перукарні на майдані Перемоги, 7-а у м. Житомирі, загальною площею: 0,0120 га та з цільовим призначенням: для комерційного використання. Вказує при цьому на те, що документ, що посвідчує право замовника на земельну ділянку: Договір суперфіцію від 6 жовтня 2008 року. Констатує, що пізніше 17 січня 2017 року державним реєстратором Виконавчого комітету Житомирської міської ради Житомирської області на підставі декларації про початок будівельних робіт, серія та номер: ЖТ08312123851, виданої 23 липня 2012 року, видавник Інспекція ДАБК у Житомирській області зареєстровано за Відповідачем 3 право власності на об`єкт незавершеного будівництва (будівлі перукарні) за адресою: м. Житомир, майдан Перемоги, 7-а.
Відповідач 2 зазначає, що у даній справі власник – Відповідач 1 в інтересах територіальної громади, надав згоду землекористувачу на здійснення будівництва на земельній ділянці, про що свідчить наявність договору суперфіцію, а тому, вважає, що судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні невірно застосовано частину 2 статті 152 Земельного кодексу України. Оскільки, як вказує апелянт, землекористувач (Відповідач 3) з моменту укладання договору суперфіцію від 6 жовтня 2008 року здійснив усі належні дії щодо використання відповідної земельної ділянки з метою забудови, які складаються з отримання необхідних дозвільних документів та здійснення забудови.
Мотивуючи апеляційну скаргу, Відповідач 2 вказує, що поняття «використання земельної ділянки для забудови» не можливо розуміти настільки «вузько», так як це тлумачить господарський суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, тобто, лише як дії із будівництва. На його переконання, таке використання зводиться не лише до фізичного здійснення будівельних робіт, але і до забезпечення стадійності реалізації даного процесу, і трактування судом тієї обставини, що на протязі 3 років після укладання договору суперфіцію землекористувач не здійснила будівельні роботи. Вважає зазначений висновок надуманий як і висновок про припинення дії договору суперфіцію після спливу даного терміну хибним та безпідставним, оскільки даний висновок, на його переконання, не враховує всі дії, які послідовно були вчинені Відповідачем 3 з метою реалізації забудови щодо отримання необхідної дозвільної документації, виконання робіт з дозволу відповідного уповноваженого органу, що порушують благоустрій як етап підготовки до будівельних робіт, отримання дозволу (реєстрації декларації) тощо. 
Відповідач 2, також вказав, що всі документи, які містяться в матеріалах справи, підтверджують ту обставину, що будівництво об`єкта нерухомого майна на майдані Перемоги, 7-а в м. Житомирі здійснювалось Відповідачем 3 з дотриманням всіх норм законодавства про архітектуру та містобудування на відведеній для відповідної мети земельній ділянці за наявності всіх відповідних дозволів на розміщення та будівництво об`єкта, а також, підтверджують ту обставину, що Відповідачем 3 з моменту укладання Договору суперфіцію від 6 жовтня 2008 року здійснювалося безперервне користування відповідною земельною ділянкою та оформлення всіх дозвільних документів для спорудження об`єкту нерухомого майна, що на його переконання свідчить про відсутність підстав вважати про невикористання Відповідачем 3 земельної ділянки за цільовим призначенням протягом трьох років поспіль та про повністю добросовісну поведінку Відповідача 3 щодо отримання всіх дозвільних документів та погоджень від відповідних державних установ на виконання робіт із будівництва об`єкту нерухомого майна за вказаною вище адресою.
Відповідач 2 в апеляційній скарзі вказав, що в даному випадку Відповідач 3 правомірно набув у власність об`єкт незавершеного будівництвом нерухомого майна, який неможливо вважати самочинним, та потім передав даний об`єкт у власність іншої особи – Відповідача 2, який став його законним власником та добросовісним набувачем.
В апеляційній скарзі зазначено, що Відповідач 2 є добросовісним набувачем спірного об`єкта незавершеного будівництвом майна, і навіть за наявності будь-яких порушень у попередній державній реєстрації цього майна на колишнього власника (а таких порушень з його позиції не існує оскільки об`єкт даного майна не може вважатись самочинним), Відповідач 2 не може бути позбавлена даного майна.
Окрім того, в апеляційній скарзі Відповідач 2 вказав про відсутності підстав для представництва прокурора та не доведення порушення прав та інтересів держави.
Щодо рішення Відповідача 1 від 15 квітня 2025 року №1388, в частині надання в користування Відповідачу 2 земельної ділянки з кадастровим номером № 1810136300:019:0031, то апелянт вказав, що вказана передача права користування відбулася на платній основі, наголошуючи, що викуп Відповідачем 2 зазначеної вище земельної ділянки створить додатковий дохід для бюджету місцевого самоврядування, і що здійснення Відповідачем 2 добудови об`єкта незавершеного будівництва піде на користь територіальної громади, покращить благоустрій м. Житомира.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 2 червня 2026 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Відповідача 2. Запропоновано сторонам по справі №906/1644/25 в строк протягом 10 днів з дня вручення даної ухвали надати до канцелярії суду відзив на апеляційну скаргу з доказами його (доданих до нього документів) надсилання в порядку частини 2 статті 263 ГПК України.
Окрім того, не погоджуючись з винесеним судом першої інстанції рішенням, Відповідач 3 подав апеляційну скаргу в якій просив скасувати рішення першої інстанції в частині зобов`язання Відповідача 2 звільнити земельну ділянку з кадастровим номером 1810136300:09:019:0031 шляхом знесення розміщеного на ній об`єкта незавершеного будівництва з реєстраційним номером 1151429418101 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову у вказаній частині – відмовити (том 2, а.с. 236-241).
Мотивуючи апеляційну скаргу Відповідач 3 зауважує, що поняття забудова є ширшим по відношенню до понять будівництво, будівельні роботи та охоплює їх але не є синонімом, оскільки включає і інші етапи забудови – збір вихідних даних, проектування, виконання підготовчих робіт). Вважає, що забудова земельної ділянки охоплює як будівництво (що з його позиції і включає в себе і безпосередньо будівельні роботи) так і низку заходів, що передують будівельним роботам, таким як отримання вихідних даних, здійснення проектування розміщення будівлі або споруди на земельній ділянці, виконання підготовчих робіт, а також отримання інших погоджень і проходження інших процедур, які необхідні згідно законодавства для початку здійснення будівництва. При цьому, як вказує апелянт, за позицією Прокурора (з якою погодився господарський суд першої інстанції), поняття забудови та, відповідно, використання земельної ділянки для забудови повністю ототожнюється до виконання будівельних робіт, а точніше – до моменту отримання права на їх виконання. Вважає при цьому, що таке тлумачення є занадто спрощеним розумінням стадій та етапів реалізації будівельного проекту, використання земельної ділянки та містобудівної діяльності вцілому.
Зазначає, що на спростування доводів Прокурора щодо відсутності користування земельною ділянкою для забудови та доведення наявності фактів такого використання, відсутності у такому використанні трьохрічної перерви і повної відповідності такого використання вимогам статтей 413-417 Цивільного кодексу України та пункту 9.2 Договору Відповідач 3 надавав суду першої інстанції перелік заходів, що здійснювались у період з моменту підписання Договору суперфіцію до безпосереднього початку виконання будівельних робіт, серед яких: продовження терміну дії розроблення проектної документації та продовження дії Архітектурно-планувального завдання №273/20; виконання робіт з підготовки матеріалів для продовження терміну дії рішення міськвиконкому щодо проектування від 29 вересня 2009 року; виконання робіт з продовження терміну дії архітектурно-планувального завдання на проектування розміщення будівлі перукарні на майдані Перемоги 7А; підготовка та видача технічних умов на телефонізацію об`єкта; замовлення та виготовлення технічних умов №195 на газифікацію теплогенераторної перукарні за адресою майдан Перемоги 7А від 28 вересня 2010 року; проведення експертизи проектної документації з питань охорони праці; здійснення дозиметричного контролю на земельній ділянці; проведення експертизи на відповідність проектної документації нормативним актом з питань енергозбереження; проведення експертизи правильності повноти виконання протипожежних вимог нормативно-правових актів у проектній документації на розміщення будівлі перукарні на майдані Перемоги 7А; проведення комплексної державної експертизи щодо проектної документації на будівництво – робочого проекту розміщення будівлі перукарні на майдані Перемоги 7А; затвердження проектної документації замовником за результатами проведеної експертизи; отримання дозволу №425 на виконання робіт пов`язаних з порушенням благоустрою м. Житомира від 16 травня 2011 року з відмітками про продовження терміну виконання робіт.
Відповідач 3 зауважує, що деякі із заходів із забудови виконувались безпосередньо на земельній ділянці, що на його переконання підтверджує факт використання, якщо підходити до підтвердження такого факту буквальним методом, зокрема на земельній ділянці виконувались підготовчі роботи, що не є будівельними за своєю суттю але спрямовані на підготовку земельної ділянки до майбутніх будівельних робіт. Також скаржник констатує, що виконувались також і роботи з порушення благоустрою, що підтверджується наявними у матеріалах справи дозволом, та на земельній ділянці безпосередньо виконувались заходи з обстеження ділянки, геодезичні вишукування, дозиметричний контроль, земляні роботи.
Апелянт вказав, що у Прокурора були відсутні підстави на звернення з позовною вимогою щодо знесення об`єкта незавершеного будівництва, що перебував у власності Відповідача 2, та що Прокурором не наведено переконливих аргументів, щодо наявності порушених прав територіальної громади м. Житомира внаслідок вказаного будівництва та знаходження об`єкта незавершеного будівництва на його землях. 

Ухвалою суду апеляційної інстанції від 10 червня 2026 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Відповідача 3. Запропоновано сторонам по справі №906/1644/25 в строк протягом 10 днів з дня вручення даної ухвали надати до канцелярії суду відзив на апеляційну скаргу з доказами його (доданих до нього документів) надсилання в порядку частини 2 статті 263 ГПК України.
Об`єднано в одне апеляційне провадження апеляційну скаргу Відповідача 2 та апеляційну скаргу Відповідача 3 на рішення Господарського суду Житомирської області від 4 травня 2026 року у справі № 906/1644/25 для спільного розгляду.
Через підсистему «Електронний суд» від Прокурора надійшов відзив на апеляційні скарги в котрому Прокурор просив залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а апеляційні скарги без задоволення. Прокурор зауважив, що представники Відповідача 2 та Відповідача 3 наводить перелік дій що вчинялися Відповідачем 3 для початку здійснення будівництва на даних землях комунальної власності до отримання таких земель у користування та після укладення відповідного договору, наголошуючи, що такі дії Відповідача 3 розпочалися із 2002 року та тривали до 2012 року, тобто, впродовж 10 років, а дозвіл на розміщення будівлі перукарні Відповідачем 1 надано ще 2006 року. Згідно доданих доказів, Відповідачем 1, її виконавчими органами, комунальними установами надавалися усі необхідні дозволи, погодження, технічні умови до моменту укладення договору суперфіцію. Враховуючи викладене Прокурор вказує, що власник землі вжив усі належні від нього заходи для забезпечення забудови земельної ділянки землекористувачем у строки визначенні законом та договором суперфіцію та що Відповідач 3, укладаючи договір добровільно погодився із строками визначеними договором для початку забудови земельної ділянки, що мало бути розпочато до 22 жовтня 2011 року. Водночас, як зазначає Прокурор, будівництво, здійснення будівельних робіт у даний строк ним розпочато не було і на момент початку будівництва договір суперфіцію уже був припинений. Враховуючи викладене, з позиції Прокурора, положення умов договору щодо права забудовника на споруджені ним об`єкти нерухомості на земельній ділянці після припинення дії договору не можуть бути застосовані. 
Прокурор вказав, що пунктом 9.2 договору передбачено, що дія договору припиняється у разі невикористання земельної ділянки для забудови протягом трьох років підряд, та що дана обставина свідчить про добровільне визначення сторонами дати початку обліку строків для початку забудови земельної ділянки – з моменту набрання чинності договору – із 22 січня 2008 року (дати його реєстрації), якого забудовником дотримано не було. Констатує, що пунктом 4 частини 1 статті 416 ЦК України визначено, що право користування земельною ділянкою для забудови припиняється у разі: невикористання земельної ділянки для забудови протягом трьох років підряд та що аналогічні умови наведенні і в пункті 9.2 договору суперфіцію. З даного Прокурор виснує, що вказані статті передбачають автоматичне припинення права землекористування у випадку невикористання земельної ділянки для забудови протягом трьох років підряд.
Прокурор вказав, що в апеляційних скаргах апелянти посилаються на принципи пропорційності, заборони суперечливої поведінки та добросовісності Відповідача 2 та Відповідача 3. Водночас Прокурор вважає, що у спрірних правовідносинах саме забудовником дані принципи були порушенні, і що Відповідачем 1 від 4 квітня 2014 року рішенням №676 відмовлено в поновленні договору у зв`язку із не забудовою земельної ділянки у визначенні Законом строки на підставі пункту 6 абзацу 4 статті 102-1 Земельного кодексу України та пунктів 7.4 та 9.2 договору суперфіцію та вирішено повернути земельну ділянку у володіння міської ради. Наголошуючи, що дане рішення Відповідачем 2 та Відповідачем 3 не оскаржувалося. 

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 18 червня 2026 року проведення підготовчих дій закінчено, призначено розгляд апеляційних скарг на 29 липня 2026 року об 14:00 год..
Ухвалою апеляційного господарського суду від 27 липня 2026 року клопотання представників Відповідача 2 та Відповідача 3 про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції задоволено. Забезпечено представникам участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.
Ухвалою апеляційного господарського суду від 29 липня 2026 року, з підстав, наведених у даній ухвалі, оголошено перерву в судовому засіданні на 17 серпня 2026 року об 11:30 год.
В судове засідання від 17 серпня 2026 року представник Відповідача 1 не з`явився.
Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання судом вимог частини першої статті 120 Господарського процесуального кодексу України.
Відповідно до частини першої статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Крім того, суд не викликав учасників справи у судове засідання, відповідно до частини 1 статті 120 Господарського процесуального кодексу України, що вказує на те, що ухвалою суду від 29 липня 2026 року явка сторін обов`язковою не визнавалась.
При цьому суд констатує, що згідно з частинами 1 та 2, пунктами 1, 2, 6, 8-11 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Враховуючи вищевказане суд констатує, що відкладення розгляду апеляційної скарги, визначене статтею 273 Господарського процесуального кодексу України, по суті є неприпустимим з огляду на те, що це суперечить одному із завдань господарського судочинства, визначених частиною 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України (своєчасне вирішення судом спорів). При цьому апеляційний господарський суд наголошує на тому, що в силу дії частини 2 статті 2 Господарського процесуального кодексу України, суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншим міркуваннями в судовому процесі. 
При цьому судом враховується факт повторної неявки представника Відповідача 1. 
З огляду на все вищезазначене та закінчення процесуального строку розгляду апеляційної скарги, колегія апеляційного господарського суду вбачає за можливе розглядати дану апеляційну скаргу без участі представника Відповідача 1 за наявними в матеріалах справи доказами.

В судовому засіданні, від 17 серпня 2026 року, яке проведено в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, представник Відповідача 2 просив скасувати рішення першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволені позову. Представник Відповідач 2 зазначив, 23 липня 2012 року Інспекцією ДАБК у Житомирській області було зареєстровано Декларацію про початок виконання будівельних робіт на будівництво будівлі перукарні на майдан Перемоги, 7-а у м. Житомирі. Представник Відповідач 2 вказав, що використання земельної ділянки зводиться не лише до фізичного здійснення будівельних робіт, але і до забезпечення стадійності реалізації даного процесу. Вважає безпідставним трактування судом тієї обставини, що на протязі 3 років після укладання договору суперфіцію землекористувач не здійснив будівельні роботи, як і висновок про припинення дії договору суперфіцію після спливу даного терміну, оскільки даний висновок, на його переконання, не враховує всі дії, які послідовно були вчинені Відповідачем 3 з метою реалізації забудови щодо отримання необхідної дозвільної документації, виконання робіт з дозволу відповідного уповноваженого органу, що порушують благоустрій як етап підготовки до будівельних робіт. Відповідач 2 вказав, що в даному випадку Відповідач 3 правомірно набув у власність об`єкт незавершеного будівництвом нерухомого майна, який неможливо вважати самочинним, та потім передав даний об`єкт у власність іншої особи – Відповідача 2, який з позиції Відповідача 2 став його законним власником та добросовісним набувачем. При цьому представник Відповідач 2, вказав, що Відповідач 2 є добросовісним набувачем спірного об`єкта незавершеного будівництвом майна, і навіть за наявності будь-яких порушень при попередній державній реєстрації цього майна на колишнього власника, Відповідач 2 не може бути позбавлена даного майна. Представник Відповідач 2 зазначив також про відсутність підстав для представництва прокурора та не доведення порушення прав та інтересів держави.
В судовому засіданні, від 17 серпня 2026 року, яке проведено в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, представник Відповідача 3 просив скасувати рішення першої інстанції в частині зобов`язання Відповідача 2 звільнити земельну ділянку з кадастровим номером 1810136300:09:019:0031 шляхом знесення розміщеного на ній об`єкта незавершеного будівництва з реєстраційним номером та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову у вказаній частині – відмовити. Представник Відповідач 3 вказав, що поняття забудова є ширшим по відношенню до понять будівництво, будівельні роботи та охоплює їх але не є синонімом, оскільки включає і інші етапи забудови – збір вихідних даних, проектування, виконання підготовчих робіт. Вважає, що забудова земельної ділянки охоплює як будівництво так і низку заходів, що передують будівельним роботам, таким як отримання вихідних даних, здійснення проектування розміщення будівлі або споруди на земельній ділянці, виконання підготовчих робіт, а також отримання інших погоджень і проходження інших процедур, які необхідні згідно законодавства для початку здійснення будівництва. Наголошуючи, що на спростування доводів Прокурора щодо відсутності користування земельною ділянкою для забудови та доведення наявності фактів такого використання, відсутності у такому використанні трьохрічної перерви і повної відповідності такого використання вимогам статті ЦК України та пункту 9.2 Договору Відповідач 3 надавав суду першої інстанції перелік заходів, що здійснювались у період з моменту підписання Договору суперфіцію до безпосереднього початку виконання будівельних робіт. Представник Відповідача 3, що у Прокурора були відсутні підстави на звернення з позовною вимогою щодо знесення об`єкта незавершеного будівництва, що перебував у власності Відповідача 2, та що Прокурором не наведено переконливих аргументів, щодо наявності порушених прав територіальної громади м. Житомира внаслідок вказаного будівництва та знаходження об`єкта незавершеного будівництва на його землях. 
В судовому засіданні від 17 серпня 2026 року Прокурор просив залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а апеляційні скарги без задоволення. Прокурор зауважив, що представники Відповідача 2 та Відповідача 3 наводить перелік дій що вчинялися Відповідачем 3 для початку здійснення будівництва на даних землях комунальної власності до отримання таких земель у користування та після укладення відповідного договору, та наголосив, що такі дії Відповідача 3 розпочалися із 2002 року та тривали до 2012 року, тобто, впродовж 10 років. Констатував, що дозвіл на розміщення будівлі перукарні міською радою надано ще 2006 року та що Відповідач 3, укладаючи договір добровільно погодився із строками визначеними договором для початку забудови земельної ділянки, що мало бути розпочато до 22 жовтня 2011 року. Як зауважив Прокурор, будівництво, здійснення будівельних робіт у даний строк ним розпочато не було і на момент початку будівництва договір суперфіцію уже був припинений. Прокурор вказав, що пунктом 9.2 договору передбачено, що дія договору припиняється у разі невикористання земельної ділянки для забудови протягом трьох років підряд, і що дана обставина безумовно свідчить про добровільне визначення сторонами дати початку обліку строків для початку забудови земельної ділянки – з моменту набрання чинності договору – із 22 січня 2008 року, якого забудовником дотримано не було. Констатував, що пунктом 4 частини 1 статті 416 ЦК України визначено, що право користування земельною ділянкою для забудови припиняється у разі невикористання земельної ділянки для забудови протягом трьох років підряд та що аналогічні умови наведенні і в пункті 9.2 договору суперфіцію. Прокурор вказав, що в апеляційних скаргах апелянти посилаються на принципи пропорційності, заборони суперечливої поведінки та добросовісності Відповідача 2 та Відповідача 3. Водночас, на переконання Прокурора у спрірних правовідносинах саме забудовником дані принципи були порушенні, адже Відповідачем 1 ще 4 квітня 2014 року рішенням №676 відмовлено в поновленні договору у зв`язку із не забудовою земельної ділянки у визначенні Законом строки на підставі пункту 6 абзацу 4 статті 102-1 Земельного кодексу України та пунктів 7.4 та 9.2 договору суперфіцію та вирішено повернути земельну ділянку у володіння міської ради. 
Заслухавши пояснення представників Відповідача 2, Відповідача 3, Прокурора, дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційних скарг стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду прийшла до висновку, що апеляційні скарги Відповідача 2 та Відповідача 3 слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. Прри цьому, суд апеляційної інстанції виходив з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 6 жовтня 2008 року між Відповідачем 1 (власник) та Відповідачем 3 (землекористувач) укладено договір суперфіцію земельної ділянки комунальної власності кадастровий номер 1810136300:09:019:0006 площею 0,012 га, що за адресою: м. Житомир, м-н Перемоги, 7-а, строком на 5 років (надалі – Договір; том 1, а.с.14).
Пунктом 1.1 Договору визначено, що власник на основі рішення сесії Відповідача 1 надає, а Відповідач 3 приймає в строкове платне користування земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: м. Житомир, м-н Перемоги, 7-а, для будівництва та експлуатації в подальшому будівлі перукарні, на яке в останнього виникає право власності (суперфіційне право). Даний договір зареєстровано в Житомирському міському відділі Житомирської регіональної філії Центру Державного земельного кадастру 22 жовтня 2008 року.
У пункті 7.4 Договору зазначено, що Відповідач 3 зобов`язався розпочати будівництво об`єктів протягом трьох років з дати набрання чинності даного Договору.
Пунктом 9.2 Договору передбачено, що дія Договору припиняється у разі невикористання земельної ділянки для забудови протягом трьох років підряд.
В пункті 11.3 Договору, додатково зазначено, що зміст статтей 413-417 Цивільного кодексу України, статтей 102-1, 125 Земельного кодексу України сторонам відомий.
23 липня 2012 року Інспекцією ДАБК у Житомирській області за №ЖТ 08312123851 зареєстровано Декларацію про початок виконання будівельних робіт поданою 20 липня 2012 року Відповідачем 3 щодо будівництва будівлі перукарні на майдані Перемоги, 7-а в м. Житомирі.
Як документ, що посвідчує право замовника на земельну ділянку зазначено вищевказаний Договір.
Рішенням Відповідача 1 №676 від 4 квітня 2014 року Відповідачу 3 відмовлено в поновленні Договору на підставі пункту 6 абзацу 4 статті 102-1 Земельного кодексу України та пунктів 7.4 та 9.2 Договору. Відповідача 3 зобов`язано протягом місяця з дати прийняття даного рішення звернутися до управління регулювання земельних відносин Відповідача 1 для складання акту приймання-повернення об`єкту суперфіцію та забезпечити повернення земельної ділянки у відання міської ради у стані придатному для її подальшого використання.
Відповідно до інформації Виконкому Відповідача 1 від 18 листопада 2025 року №12/5281, спеціалістами Відповідача 1 підготовлено та 28 жовтня 2014 року направлено поштою Відповідачу 3 акт прийому-передачі об`єкта суперфіцію, який підписаний Відповідачем 3 не був.
Проте, 17 січня 2017 року в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі зазначеної вище Декларації зареєстровано право власності Відповідача 3 на об`єкт незавершеного будівництва із 8% готовності (будівлю перукарні) на даній земельній ділянці.
2 жовтня 2024 року Відповідач 2 набув право власності на даний об`єкт на підставі Акту приймання-передачі об`єкту незавершеного будівництва в статутний капітал від 27 вересня 2024 року (номер відомостей про речове право: 56965345). Відповідач 3 на той час був директором та засновником даного товариства.
6 листопада 2024 року Відповідач 2 звернувся до Відповідача 1 із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,02 га для оформлення права оренди земельною ділянкою комунальної власності для будівництва та обслуговування будівлі торгівлі - зазначеного вище об`єкту незавершеного будівництва.
Рішенням Відповідача 1 №1286 від 19 грудня 2024 року "Про розгляд звернень стосовно надання юридичним та фізичним особам дозволів на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок" Відповідачу 2 надано дозвіл на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,02 га по майдану Перемоги, 7-а в м. Житомир під об`єктом незавершеного будівництва (том 1, а.с.24).
Пунктом 1.1 рішення Відповідача 1 від 15 квітня 2025 року №1388 "Про затвердження документації із землеустрою, надання права користування земельними ділянками", в тому числі, Відповідачу 2 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надано товариству у користування земельну ділянку кадастровий номер 1810136300:09:019:0031 для будівництва та обслуговування будівель торгівлі по майдану Перемоги, 7- А в м. Житомирі.
Дане рішення прийнято на підставі клопотання Відповідача 2 від 1 квітня 2025 року, витягу з Державного реєстру речових прав на незавершене будівництво перукарні, реєстраційний номер 1151429418101 та рішення про надання дозволу на складання проекту землеустрою №1286 від 19 грудня 2024 року.
Пунктом 4 рішення визначено, що суб`єктам земельних відносин, яким передано земельні ділянки, протягом трьох місяців з дати прийняття цього рішення укласти відповідний правочин та зареєструвати його у відповідності до вимог Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.
2 червня 2025 року в Держаному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано право власності Житомирської МОТГ на земельну ділянку за кадастровим номером 1810136300:09:019:0031 площею 0,0149 га.
Проте, відповідно до листа Виконкому Відповідача 1 №12/5281 від 18 листопада 2025 року та відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідний договір оренди земельної ділянки не укладено, а земельна ділянка не передана в оренду (том 1, а.с.75).
В подальшому, пунктом 1 рішенням Відповідача 1 №1408 від 15 квітня 2025 року "Про надання дозволу суб`єктам земельних відносин на проведення експертної грошової оцінки земельних ділянок несільськогосподарського призначення в м. Житомирі", в тому числі, Відповідачу 2 надано дозвіл на проведення експертної грошової оцінки земельної ділянки за кадастровим номером 1810136300:09:019:0031.
Пунктом 6 рішення Відповідача 1 №1541 від 16 жовтня 2025 року "Про продаж земельних ділянок несільськогосподарського призначення в м. Житомирі, на яких розміщені об`єкти нерухомого майна заявників" знято на додаткове вивчення питання погодження Відповідачу 2 звіту про експертну грошову оцінку зазначеної земельної ділянки та її продажу.
Приймаючи до уваги дані обставини, Прокурор в інтересах держави звернувся до Господарського суду задля захисту порушених прав та охоронюваних законом інтересів держави з позовом з тих підстав, що зазначений вище об`єкт є самочинним будівництвом, що порушує земельні права та інтереси Житомирської міської об`єднаної територіальної громади та інтереси держави, із зазначенням, що зазначений об`єкт самочинного будівництва підлягає знесенню, державна реєстрація права власності Відповідача 2 на об`єкт незавершеного будівництва реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 1151429418101 підлягає скасуванню, а рішення Відповідача 1 №1388 від 15 квітня 2025 року "Про затвердження документацій із землеустрою, надання права користування земельними ділянками" в частині надання в користування Відповідачу 2 земельної ділянки з кадастровим номером 1810136300:09:019:0031 має бути визнане недійсним та скасовано.

Оцінюючи правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального права, перевіривши дотримання судом норм процесуального законодавства, в контексті встановлених обставин, апеляційний господарський суд дійшов до наступних висновків.
Частиною першою статті 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
В силу дії частини першої статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Частина перша статті 317 Цивільного кодексу України визначає, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Частина четверта статті 373 Цивільного кодексу України визначає, що власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення.
Особливості права власності на землю врегульовані Земельним кодексом України. Відповідно до статті 80 Земельного кодексу України суб`єктами права власності на землю є: громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності; територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності; держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.
Згідно зі статтею 78 Земельного кодексу України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. При цьому права володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою в повному обсязі можуть належати лише власникові земельної ділянки.
Між тим частина перша статті 375 Цивільного кодексу України визначає, що власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам.
Стаття 375 Цивільного кодексу України врегульовує право власника на забудову належної йому земельної ділянки, тобто можливість власника земельної ділянки здійснювати на ній будівництво в порядку, встановленому законом. Власник має право здійснювати на належній йому земельній ділянці нове будівництво, створюючи будівлі та споруди, яких раніше не існувало.
Статтею 331 Цивільного кодексу України визначається порядок набуття права власності на новостворене майно. За змістом цієї норми право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Водночас можуть існувати ситуації, коли особа, не маючи прав на земельну ділянку (не будучи власником або користувачем земельної ділянки), здійснює на ній будівництво, або здійснює будівництво без відповідного документа, проєкту, з істотним порушенням будівельних норм і правил. Такі правовідносини врегульовані статтею 376 Цивільного кодексу України, в якій визначено правовий режим самочинного будівництва.
У відповідності до частини першої статті 376 Цивільного кодексу України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проєкту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Виходячи зі змісту частини першої статті 376 Цивільного кодексу України об`єкт нерухомого майна вважається самочинним будівництвом, якщо він збудований або будується: на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети; без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проєкту; з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Наявність хоча б однієї з наведених ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.
Будівництво на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, охоплює ситуації, коли особа отримала у встановленому порядку земельну ділянку для забудови, але порушує мету використання такої земельної ділянки, а також коли особа здійснює будівництво, не маючи юридичних прав на земельну ділянку.
Мова може йти про самовільне зайняття земельної ділянки, що є правопорушенням відповідно до статті 211 Земельного кодексу України. Самовільним зайняттям земельної ділянки є активні протиправні дії особи, спрямовані на фактичне заволодіння чи/та використання земельної ділянки або її частини за відсутності рішення уповноваженого органу чи волевиявлення власника про її відчуження чи надання в користування.
Відсутність в особи прав на земельну ділянку за загальним правилом унеможливлює отримання такою особою документів, необхідних для виконання будівельних робіт, оскільки, як зазначалося вище, право на забудову земельної ділянки належить власнику або особі, яка має відповідні речові права на земельну ділянку.
Отже, якщо об`єкт будується або збудований на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, це є самостійною та достатньою підставою для кваліфікації його судом об`єктом самочинного будівництва.
У разі здійснення будівництва на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, найбільшого порушення зазнає право власника користуватись земельною ділянкою, яке слід розглядати як юридично гарантовану правовими нормами можливість власника самостійно господарювати на земельній ділянці, використовувати її корисні властивості для задоволення власних соціальних, економічних, духовних та інших потреб, тобто можливість її господарської експлуатації та, як наслідок, отримання доходу від неї.
Особа, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що їй не належить, своїми протиправними діями позбавляє власника можливості належним чином вільно користуватися земельною ділянкою.
У разі самочинного будівництва особа своїми діями також створює й інші перешкоди власнику. Йдеться, зокрема, про порушення права розпорядження земельною ділянкою, яке належить лише її власнику і полягає у юридично забезпеченій можливості визначати юридичну або фактичну долю земельної ділянки, тобто можливість вчиняти різні дії із земельною ділянкою, у тому числі й щодо її відчуження іншим особам.
У статті 90 Земельного кодексу України наведено детальний перелік прав власників земельних ділянок, зокрема, продавати або іншим шляхом відчужувати земельну ділянку, передавати її в оренду, заставу, спадщину, довірчу власність; самостійно господарювати на землі; споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди тощо. Порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.
Відносини власника земельної ділянки із особою, яка вчинила самочинне будівництво на його земельній ділянці, регулюються частинами четвертою - шостою статті 376 Цивільного кодексу України. Такі відносини, як і будь-які інші відносини власності, є абсолютними, в яких праву власника кореспондує обов`язок усіх і кожного утримуватися від будь-яких посягань на це право.
Основу такої правової охорони утворює принцип єдності земельної ділянки й будівель та споруд, розташованих на ній, основною ідеєю якого є унеможливлення виникнення ситуацій, у яких будівля й земельна ділянка стають об`єктами конкуруючих прав та інтересів різних суб`єктів. Законодавче визначення правових наслідків самочинного будівництва ґрунтується на пріоритетності захисту прав власника земельної ділянки.
При цьому судом апеляційної інстанції враховується те, що Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові звертає увагу на те, що стаття 376 Цивільного кодексу України розташована у главі 27 «Право власності на землю (земельну ділянку)», тобто правовий режим самочинного будівництва пов`язаний з питаннями права власності на земельну ділянку.
Так, у постанові від 16 лютого 2021 року в справі № 910/2861/18 Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновок про те, що не допускається набуття права власності на споруджені об`єкти нерухомого майна особою, яка не має права власності або такого іншого речового права на земельну ділянку, що передбачає можливість набуття права власності на будівлі, споруди, розташовані на відповідній ділянці.
Особливістю об`єктів самочинного будівництва є те, що відповідно до частини другої статті 376 Цивільного кодексу України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
Самочинне будівництво як майно має визначений правилами статті 376 Цивільного кодексу України спеціальний правовий режим, елементом якого є умови та порядок визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, а також наслідки відмови у такому визнанні. Цей механізм ґрунтується на судовому порядку вирішення питань, пов`язаних як із рішенням про визнання права власності, так і з наслідками цього рішення та захистом осіб, права яких порушено самочинним будівництвом.
За умови дотримання чіткого алгоритму дій, передбаченого у статті 376 Цивільного кодексу України, претендувати на отримання самочинно збудованого майна у власність може як особа, яка його побудувала, так і власник земельної ділянки, на якій воно споруджено. 
Такий висновок сформульовано також у пункті 110 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 листопада 2023 року в справі № 916/1174/22.
З огляду на викладене апеляційний господарський суд висновує, що самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, є порушенням прав власника відповідної земельної ділянки.

Що ж до доводів апеляційних скарг Відповідача 2 та Відповідача 3 щодо відсутноті підстав для представництва Прокурором прав та інтересів держави, то колегія суду зауважує таке. 
В Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом (пункт 3 частини першої статті 1311 Конституції України).
Прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави (стаття 1 Закону України «Про прокуратуру»).
Абзацом першим частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» визначений вичерпний перелік підстав для здійснення прокуратурою представництва інтересів держави в суді.
Так, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежно здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Отже, вирішення питання про орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, полягає у визначенні того органу, який, використовуючи на підставі приписів законодавства надані йому повноваження, зобов`язаний з метою захисту інтересів держави вчиняти юридичні дії, що впливають на права та обов`язки суб`єктів спірних правовідносин, зобов`язуючи їх припинити порушення інтересів держави та усунути наслідки цих порушень (зокрема, звертатися до суду з відповідним позовом).
Відповідно до абзаців першого-третього частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді винятково після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.
Згідно із частиною четвертою статті 53 Господарського процесуального кодексу України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. 
Невжиття компетентним органом заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню (постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18, пункт 40; від 6 липня 2021 року у справі № 911/2169/20, пункт 8.37; від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20, пункт 7.16; від 20 червня 2023 року у справі № 633/408/18, пункт 10.17; від 21 червня 2023 року у справі № 905/1907/21, пункт 8.54; від 08 листопада 2023 року у справі № 607/15052/16-ц, пункт 8.16).
Суд апеляційної інстанції враховує, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно (постанови Великої Палати Верховного Суду від 6 липня 2021 року у справі № 911/2169/20, пункт 8.39, 8.40; від 21 червня 2023 року в справі № 905/1907/21, пункт 8.56, 8.57).
У пунктах 69, 70 постанови від 26 червня 2019 року в справі № 587/430/16-ц Велика Палата Верховного Суду зауважила, що оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах. Якщо підставою для представництва інтересів держави прокурор зазначив відсутність органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, цей довід прокурора суд повинен перевірити незалежно від того, чи надав прокурор докази вчинення ним дій, спрямованих на встановлення відповідного органу. Процедура, визначена абзацами третім і четвертим частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру», застосовується тільки до встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у разі, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежно здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження з такого захисту.
Частини третя та четверта статті 23 Закону України «Про прокуратуру» серед іншого встановлюють умови, за яких прокурор може виконувати субсидіарну роль із захисту інтересів держави за наявності органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах).
Отже, якщо прокурор звертається до суду з позовною заявою в інтересах держави, він зобов`язаний у такій заяві зазначити підставу для здійснення ним представництва інтересів, визначену частиною третьою статті 23 Закону України «Про прокуратуру», та обґрунтувати її. У такому разі статусу позивача набуває або орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах (за наявності такого органу), або прокурор (у разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду з таким позовом).
Отже, процесуальний статус прокурора у справі залежить від наявності повноважень органів влади здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах. Ураховуючи наявність або відсутність таких повноважень, прокурор обґрунтовує й наявність підстав для представництва ним інтересів держави. 
Як вказав Прокурор в позовній заяві Відповідач 1, діючи всупереч інтересам територіальної громади та, відповідно, держави, розпорядилася земельною ділянкою поза конкурентними засадами, тому він є належним відповідачем і не може бути одночасно позивачем. 
Відповідно до частини першої статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою винятково відповідно до закону (стаття 14 Конституції України).
Органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території (стаття 144 Конституції України).
В силу дії пунктів «а», «б», «в», «є» статті 12 Земельного кодексу України, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства.
За змістом частини першої статті 122 Земельного кодексу України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.
Держава та територіальні громади діють у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167, частина перша статті 169 Цивільного кодексу України).
Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади, а територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов`язки через органи місцевого самоврядування, у межах їхньої компетенції, встановленої законом (статті 170, 172 Цивільного кодексу України).
Суд апеляційної інстанції зауважує, що Прокурор оскаржує рішення Відповідача 1 №1388 від 15 квітня 2025 року, тому визначив цей орган місцевого самоврядування Відповідачем 1.
Разом з тим колегія суду враховує, що Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 червня 2024 року у справі № 925/1133/18 звернула увагу на те, що помилковим є підхід, за якого у цій категорії справ - у справах за позовами прокурора, поданими на захист інтересів держави, порушених унаслідок незаконних дій органів державної влади, місцевого самоврядування, їх посадових осіб, - питання про належного відповідача вирішується як вторинне, похідне від питання про те, якого результату прагне досягнути прокурор своїм позовом.
Прокурор визначає склад відповідачів самостійно в кожному конкретному випадку залежно від характеру спірних правовідносин, змісту порушених прав та інтересів держави, суб`єктів, які мають здійснювати захист цих прав та інтересів у відповідній сфері, обраного прокурором способу захисту останніх, який повинен бути ефективним та спрямованим на повне поновлення порушеного або оспорюваного права тощо (постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20, пункт 7.12; від 20 червня 2023 року у справі № 633/408/18, пункт 10.13; від 08 листопада 2023 року у справі № 607/15052/16-ц, пункт 8.12).
У пункті 7.17 постанови від 25 червня 2019 року у справі № 910/17792/17 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що сторони - це суб`єкти матеріально-правових відносин, які виступають на захист своїх інтересів і на яких поширюється законна сила судового рішення. Позивачем є особа, яка має право вимоги (кредитор), а відповідачем - особа, яка повинна виконати зобов`язання (боржник).
Тож у зазначеній категорії справ насамперед належить встановити, про захист яких інтересів держави йдеться, якими суб`єктами вони були порушені, у чому полягало порушення та чи є можливість за рахунок таких суб`єктів задовольнити позовні вимоги.
Як уже зазначено вище, прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді у разі, коли є порушення або загроза порушення інтересів держави. При цьому, стрижневим для застосування цієї Конституційної норми є поняття «інтерес держави».
Колегія суду констатує при цьому, що державні інтереси визначено як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо. Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, у чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві потребу їхнього захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (пункт 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 8 квітня 1999 року № 3-рп/99).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 вересня 2024 року в справі № 587/1382/15-ц зроблено висновок, що «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність має бути предметом самостійної оцінки суду в кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація категорії «інтереси держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.
При цьому територіальна громада володіє деякими ознаками суб`єкта публічно-правових відносин, може мати власні (публічні) інтереси, що є відмінними від інтересів конкретної (приватної) особи, а інтереси держави, зокрема, охоплюють інтереси жителів територіальної громади, оскільки відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Хоча в Конституції України й не йдеться про захист прокурором інтересів суспільства, але інтерес держави є насамперед інтересом більшості членів суспільства, якому вона служить. Отже, інтерес держави охоплює суспільні (публічні) інтереси. Тому прокурор може захищати і суспільні інтереси, зокрема громад, з тих самих підстав, що й інтереси держави. Відтак звернення прокурора з позовом в інтересах держави охоплює у тому числі й захист інтересів громади.
Саме тому Прокурор, звертаючись до суду з метою захисту інтересів держави, що охоплюють й інтереси певної територіальної громади (зокрема, коли порушником її інтересів є її орган місцевого самоврядування), фактично діє в інтересах держави.
Також колегія суду враховує, що Велика Палата Верховного Суду у постановах від 20 червня 2023 року у справі № 633/408/18 та від 08 листопада 2023 року у справі № 607/15052/16-ц зауважила, що втручання у приватні права й інтереси має бути належно збалансованим з відповідними публічними (державними, суспільними) інтересами, із забезпеченням прав, свобод та інтересів кожного, кому держава гарантувала доступ до загальнонародних благ і ресурсів. У разі порушення рівноваги публічних і приватних інтересів, зокрема, безпідставним наданням пріоритету правам особи перед правами держави чи територіальної громади у питаннях, які стосуються загальних для всіх прав та інтересів, прокурор має повноваження, діючи в публічних інтересах, звернутися до суду, якщо органи державної влади, місцевого самоврядування, їхні посадові особи не бажають чи не можуть діяти аналогічним чином або ж самі є джерелом порушення прав і законних інтересів територіальної громади чи загальносуспільних (загальнодержавних) інтересів. У таких випадках відповідні органи можуть виступати відповідачами, а прокурор - позивачем в інтересах держави. За браком такого механізму звернення до суду захист відповідних публічних інтересів, поновлення колективних прав та інтересів держави, територіальної громади і її членів, захист суспільних інтересів від свавілля органів державної влади чи органів місцевого самоврядування значною мірою може стати ілюзорним. Так само брак зазначеного механізму може загрожувати недієвістю конституційної вимоги, згідно з якою використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі (частина сьома статті 41 Конституції України).
У даній справі Прокурор у позовній заяві зауважував, що Відповідач 1, всупереч приписам статтей 124, 134 Земельного кодексу України, ухвалив незаконне рішення про передачу в користування земельної ділянки без проведення земельних торгів, а Відповідач 2 незаконно використовує земельну ділянку шляхом розташування на ній об`єкта незавершеного будівництва, яке є самочинним. Тож звернення Прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності під час вирішення суспільно значимого питання про передачу земельної ділянки комунальної власності у користування без дотримання конкурентних засад та розташування на ній самочинного будівництва.
Прокурор наполягає на тому, що спірні правовідносини пов`язані з вибуттям земельної ділянки з комунальної власності, становлять суспільний, публічний інтерес, а оскаржувані рішення та дії Відповідач 1 суспільному інтересу не відповідають. А отже, позов подано з метою захисту інтересів держави загалом, а саме права власності Українського народу на землю, яка є основним національним багатством та є під особливою охороною держави.
З огляду на що, колегія суду виснує, що таке обґрунтування по суті відповідає категорії «інтереси держави», оскільки відповідно до статті 13 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу, тому розпорядження землею комунальної власності становить суспільний інтерес та стосується прав й інтересів надвеликого кола осіб - мешканців відповідної територіальної громади. Завданням органу місцевого самоврядування є забезпечення раціонального використання майна, що є у комунальній власності, та розпорядження ним. Неефективне здійснення цих завдань, зокрема й шляхом ухвалення незаконних рішень та укладення протиправних правочинів, може порушувати, зокрема, економічні інтереси відповідної територіальної громади.
Близький за змістом підхід до оцінки порушення «інтересів держави» в разі порушення прав територіальної громади, хоча й у нетотожних, проте подібних фактичних обставинах, застосований у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 липня 2022 року у справі № 910/5201/19, від 21 червня 2023 року у справі № 905/1907/21, від 08 листопада 2023 року у справі № 607/15052/16-ц, від 11 червня 2024 року у справі № 925/1133/18 та у постанові Верховного Суду від 29 листопада 2022 року у справі № 240/401/19.
У цій справі Прокурор звернувся з позовом, спрямованим на захист інтересів держави, які збігаються з інтересами територіальної громади м. Житомира, від порушення, яке, як стверджував Прокурор, вчинене, зокрема, Відповідачем 1.
Як вже вказано вище, через те що бракує механізму звернення до суду, захист відповідних публічних інтересів, поновлення колективних прав та інтересів держави, територіальної громади і її членів, захист суспільних інтересів від свавілля органів державної влади чи органів місцевого самоврядування значною мірою може стати ілюзорним.
Тож у ситуації, коли уповноважений державою чи територіальною громадою орган сам є учасником спірних відносин і порушником інтересів держави, визначення цього органу позивачем суперечило б принципу розумності. У такому разі статус позивача має належати прокурору, хоча фактичним позивачем за позовом, поданим в інтересах держави, є сама держава, а уповноважений орган - Відповідач 1 - має бути відповідачем.
Орган державної влади (або місцевого самоврядування), який порушив права держави чи територіальної громади ухваленням незаконного рішення від імені відповідного суб`єкта права, не може та не повинен (з огляду на відсутність спору з іншим учасником цивільних правовідносин) бути позивачем за позовом прокурора, спрямованим на оскарження незаконного рішення цього ж органу та відновлення порушених прав і законних інтересів держави чи територіальної громади. У процесуальному аспекті орган, який ухвалив такий акт, не має зацікавленості в задоволенні позовних вимог, стверджуючи про правомірність своїх дій, що суперечить правовому статусу позивача (в даному разі Прокурор). Водночас доведення правомірності дій, які оспорює позивач, забезпечується процесуальними повноваженнями відповідача.
В той же час суд апеляційної інстанції враховує, що у постанові від 11 червня 2024 року в справі № 925/1133/18 Велика Палата Верховного Суду узагальнила висновки щодо застосування норм права під час визначення повноважень прокурора та виснувала, що: прокурор звертається до суду в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, якщо:
• орган є учасником спірних відносин і сам не порушує інтересів держави, але інший учасник порушує (або учасники порушують) такі інтереси;
• орган не є учасником спірних відносин, але наділений повноваженнями (компетенцією) здійснювати захист інтересів держави, якщо учасники спірних відносин порушують інтереси держави;
2) прокурор звертається до суду в інтересах держави як самостійний позивач, якщо: 
• немає органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах;
•  орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, є учасником спірних відносин і сам порушує інтереси держави.
Тобто в разі якщо державний орган або орган місцевого самоврядування діє або ухвалює рішення всупереч закону та інтересам Українського народу, саме прокурор має право діяти на захист порушених інтересів держави шляхом подання відповідного позову до суду. У такому випадку орган (Відповідач 1) ухвалив рішення та вчинив дії, які, на думку прокурора, порушують інтереси держави, тому цей орган набуває статусу відповідача.
Тож з метою реалізації конституційної функції представництва інтересів держави та з урахуванням стверджуваного порушення Відповідачем 1 цих інтересів Прокурор правильно визначив його Відповідачем 1 у цій справі та підставно звернувся самостійно з відповідним позовом.
Аналогічна правова позиція щодо звернення Прокурора з позовом в подібних правовідносинах в інтересах держави з метою захистів інтересів територіальної громади м. Житомира із визначенням Відповідача 1 – одним із відповідачів по справі, наведена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 грудня 2025 року по справі № 296/704/21 провадження № 14-40цс24.
Відтак колегія суду виснує, що належним позивачем у цій справі є Прокурор, який обгрунтовано звернувся до суду з позовом в інтересах держави.

В той же час колегія суддів досліджуючи основний довід апеляційних скарг Відповідача 2 та Відповідача 3 щодо того, що забудова земельної ділянки розпочата Відповідачем 3 ніби то у межах трирічного строку встановленого Договором (оскільки, на думку скаржників, забудова земельної ділянки охоплює не лише стадію будівництва, а і здійснення Відповідачем 3 інших дій, які цьому передують), зауважує наступне.
У частині 1 статті 26 Закону України «Про планування і забудову територій» визначено, що забудова територій здійснюється шляхом розміщення об`єктів будівництва. 
В силу дії статті 23 Закону України «Про планування і забудову територій», забудова територій полягає в розміщенні та здійсненні будівництва нових об`єктів, реконструкції, реставрації, капітального ремонту, впорядкування існуючих об`єктів містобудування, розширення та технічного переоснащення підприємств. 
Отже, використання земельної ділянки для забудови у розумінні даних положень законодавства є її використанням для розміщення та здійснення будівництва нових об`єктів будівництва. 
При цьому, відповідно до аналізу положень Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», очевидно, що законодавець чітко розділяє як окремі етапи: проектування, будівництво, приймання в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів. 
Отримання вихідних даних, проектування об`єкту будівництва, отримання дозволу на будівництво здійснюється на етапі наявності наміру забудови земель, що передує етапу самого будівництва. 
Аналогічно і в статті 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» визначено, що забудова територій здійснюється шляхом розміщення об`єктів будівництва. 
Суб`єкти містобудування зобов`язані додержуватися містобудівних умов та обмежень під час проектування і будівництва об`єктів. 
Пунктом 7 частини 1 статті 2 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» визначено, що серед іншого, планування і забудова територій - діяльність державних органів, органів місцевого самоврядування, юридичних та фізичних осіб, яка передбачає: розроблення містобудівної та проектної документації, будівництво об`єктів. 
В той же час, і в статті 4 Закону України «Про архітектурну діяльність» передбачено комплекс робіт, пов`язаних із створенням об`єкта архітектури, а саме, даною статтею визначено, що для створення об`єкта архітектури виконується комплекс робіт, який включає: підготовку вихідних даних на проектування; здійснення в необхідних випадках передпроектних робіт, а також заходів з охорони нововиявлених під час здійснення будівництва або зміни (у тому числі шляхом знесення) об`єктів містобудування, що відповідно до закону мають антропологічне, археологічне, естетичне, етнографічне, історичне, мистецьке, наукове чи художнє значення; пошук архітектурного рішення, розроблення, погодження і затвердження проекту; виконання робочої документації для будівництва, а в разі виконання її або окремих її частин іншим виконавцем - здійснення авторського нагляду за таким виконанням; будівництво (нове будівництво, реконструкцію, реставрацію, капітальний ремонт) та знесення об`єкта архітектури, архітектурно-будівельний контроль, технічний та авторський нагляди під час здійснення будівництва або зміни (у тому числі шляхом знесення) об`єкта містобудування; прийняття спорудженого об`єкта в експлуатацію. Враховуючи викладене, твердження відповідача, що отримання вихідних даних для будівництва, виготовлення проектної документації входить в поняття будівництво не відповідає положенням законодавства. 
Той факт що Дозвіл на будівництво об`єктів містобудування передбачений статтею 24 Закону України «Про планування і забудову територій», надає право на отримання вихідних даних на проектування, здійснення проектно-вишукувальних робіт та отримання дозволу на виконання будівельних робіт у порядку жодним чином не свідчить, що безпосереднє будівництво охоплює здійснення замовником попередніх етапів. Більш того, даною статтею передбачено, що у разі прийняття сільською, селищною чи міською радою рішення про надання земельної ділянки із земель державної чи комунальної власності для розміщення об`єкта містобудування порядку, визначеному земельним законодавством, зазначене рішення одночасно є дозволом на будівництво цього об`єкта. 
Крім того, відповідно до наданих ним доказів, отримання вихідних даних для проектування та дії з розроблення проекту будівництва розпочато до моменту отримання земельної ділянки в користування (том 1, а.с. 152-198). 
При цьому колегія суду вважає, що такі дії Відповідача 3 розпочалися із 2002 року та тривали до 2012 року, тобто, впродовж 10 років, і при цьому дозвіл на розміщення будівлі перукарні Відповідачем 1 надано ще 2006 року, тобто до моменту укладення Договору суперфіцію. 
А відтак власник землі вжив усі належні від нього заходи для забезпечення забудови земельної ділянки землекористувачем у строки визначенні законом та Договором суперфіцію. 
Окрім того, доводи апеляційних скарг щодо скасування рішення суду з огляду на вчиненні всіх необхідних дій, а саме отримання вихідних даних та дозволів повністю нівелює положення пункту 4 частини 1 статті 416 Цивільного кодексу України, яким визначено, що право користування земельною ділянкою для забудови припиняється у разі невикористання земельної ділянки для забудови протягом трьох років підряд та умови договору щодо строків початку її забудови. 
Між тим, в будь-якому разі отримання вихідних даних, проектування об`єкту будівництва, отримання дозвільних документів замовником не може розумітися як використання земельної ділянки, оскільки в статті 28-1 Закону України «Про планування і забудову територій» визначено, що дозвіл на виконання підготовчих робіт - документ, що засвідчує право замовника та підрядника на виконання робіт до будівництва об`єкта: підготовка земельної ділянки, влаштування огородження будівельного майданчика та знесення будівель і споруд, порушення елементів благоустрою в межах відведеної земельної ділянки під забудову, спорудження тимчасових виробничих та побутових споруд, необхідних для організації і обслуговування будівництва, підведення тимчасових інженерних мереж, улаштування під`їзних шляхів, складування будівельних матеріалів. Отже, законодавцем етап підготовчих робіт також не віднесено до етапу будівництва об`єктів, та є таким, що йому передує. 
Згідно зі статтею 37 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) право на виконання підготовчих робіт (якщо вони не були виконані раніше згідно з повідомленням або зареєстрованою декларацією про початок виконання підготовчих робіт) і будівельних робіт на об`єктах будівництва, що належать до IV і V категорій складності, підключення об`єкта будівництва до інженерних мереж та споруд надається замовнику та генеральному підряднику чи підряднику (у разі якщо будівельні роботи виконуються без залучення субпідрядників) після отримання дозволу на виконання будівельних робіт. За наявності дозволу на виконання будівельних робіт отримання замовником та генеральним підрядником чи підрядником (у разі якщо будівельні роботи виконуються без залучення субпідрядників) інших документів дозвільного характеру для виконання будівельних робіт та видалення зелених насаджень у межах будівельного майданчика не вимагається.
Таким чином, дозвіл на виконання будівельних робіт є безумовною правовою підставою для початку будівельних робіт. 
Верховний Суд у постанові від 21 березня 2018 року в справі № 910/5963/17 зазначив, що статті 416 Цивільного кодексу України та 102-1 Земельного кодексу України передбачають автоматичне припинення права землекористування у випадку невикористання земельної ділянки для забудови протягом трьох років підряд (пункти 22 - 24), однак ані стаття 416 Цивільного кодексу України, ані стаття 102-1 Земельного кодексу України не вказують момент, з якого необхідно обраховувати початок спливу трьохрічного строку невикористання земельної ділянки для забудови, про що вказує і Відповідач 2 в апеляційній скарзі.
В той же час, колегія суддів зауважує, що такі строкі визначені умовами самого ж Договору. 
Зокрема, у пункті 7.4 Договору зазначено, що Відповідач 3 зобов`язався розпочати будівництво об`єктів протягом трьох років з дати набрання чинності даного Договору; в пунктом 9.2 Договору передбачено, що дія Договору припиняється у разі невикористання земельної ділянки для забудови протягом трьох років підряд; в пункті 11.3 Договору, додатково зазначено, що зміст статтей 413-417 Цивільного кодексу України, статтей 102-1, 125 Земельного кодексу України сторонам відомий.
Відтак, саме з дати набрання чинності Договором і відраховується трирічний строк (22 жовтня 2008 року), про що підписуючи Договір був обізнаний Відповідач 3, а в подальшому і Відповідач 2. 
Вищеописані пункти Договору вказують про те, що Відповідач 3 зобов`язався реально розпочати будівельні роботи на ділянці не пізніше ніж через три роки після набрання чинності Договором (а не з отримання декларації про початок будівельних робіт як про те виснує Відповідач 2). Це юридично обов`язкова умова (цільове використання землі). При цьому початком будівництва вважається саме:
• офіційне оформлення дозволу чи подання повідомлення про початок будівельних робіт.
• ⎪роведення реальних підготовчих або земляних робіт на ділянці (котлован, закладання фундаменту тощо.
В той же час виготовлення технічних умов та звернення до комунальних служб для отримання відповідних дозволів не вважаються початком будівництва. Так як ці дії є лише збором вихідних даних для проєктування і класифікуються як стадія підготовки до проєктування, а не будівництва. 
У відповідності до Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на початок виконання будівельних робіт виникає виключно після реєстрації Повідомлення про початок виконання будівельних робіт або отримання Дозволу на виконання будівельних робіт. Самі по собі технічні умови не дають права будувати. Початком робіт на майданчику вважається фізичне виконання підготовчих робіт (огородження, розчищення, геодезична розмітка) або власне будівельних робіт (риття котловану, закладання фундаменту). 
За таких обставин Відповідач 3, укладаючи Договір добровільно погодився із строками визначеними Договором для початку забудови земельної ділянки, що мало бути розпочато до 22 жовтня 2011 року, водночас, будівництво, здійснення будівельних робіт у даний строк ним розпочато не було, а на момент початку будівництва Договір уже був припинений. 
Відтак, враховуючи вищеописане та діючи в правовому полі статтей 413-417 Цивільного кодексу України, статтей 102-1, 125 Земельного кодексу України та пунктів 7.4, 9.2 Договору, положення умов Договору щодо права забудовника на споруджені ним об`єкти нерухомості на земельній ділянці після припинення дії Договору не можуть бути застосовані. 
Колегія суду при цьому констатує, що в апеляційних скаргах Відповідач 2 та Відповідач 3 стверджують, що Верховний Суд у справі №910/5963/17 вважає вірним вести обрахунок строку початку 3-х річного строку, не з моменту укладання або реєстрації договору суперфіцію, а з моменту одержання суб`єктом землекористування дозволу на початок виконання будівельних робіт. Проте, дане твердження не відповідає позиції Верховного Суду, що викладена у даній постанові, так, у даній справі суд вказав, що час початку обрахунку даного строку Законом не встановлено, водночас, аналізуючи спірні правовідносини у справі №910/5963/17 вказав, що дозвіл на виконання будівельних робіт є безумовною правовою підставою для початку будівельних робіт. 
В той же час вказуючи на вказане апелянти не звернули увагу на те, що в нашій справі пункти Договору чітко визначають момент з якого бере початок цей трирічний строк, що вказує на відмінність цих справ.
Відтак, підсумовуючи усе описане вище, колегія суду зазначає, що описані обставини свідчать про те, що право землекористування припинилось автоматично, в силу положень закону, зокрема статті 416 Цивільного кодексу України та статті 102-1 Земельного кодексу України та пунктів 7.4, 9.2 Договору. 
Що ж стосується покликання в апеляційних скаргах Відповідача 2 та Відповідача 3 на принципи пропорційності, заборони суперечливої поведінки та добросовісності Відповідача 2 та Відповідача 3, то колегія суду звертає увагу на таке.
Рішенням Відповідача 1 від 4 квітня 2014 року №676 відмовлено в поновленні Договору у зв`язку із не забудовою земельної ділянки у визначенні Законом строки та на підставі пункту 6 абзацу 4 статті 102-1 Земельного кодексу України та пунктів 7.4 та 9.2 Договору вирішено повернути земельну ділянку у володіння Відповідача 1. Дане рішення Відповідачем 2 чи Відповідачам 3 не оскаржувалося (є чинним). 
Відповідно до інформації Виконкому Відповідача 1 від 18 листопада 2025 року №12/5281, спеціалістами Відповідача 1 підготовлено та 28 жовтня 2014 року направлено поштою Відповідачу 3 акт прийому-передачі об`єкта суперфіцію, який Відповідачем 3 підписаний не був. 
В той же час, листом від 22 травня 2018 року, Відповідач 3 повідомив Управління ДАБК Відповідача 1, що він має намір до кінця року звільнити територію та повернути землю на баланс міста (том 1, а.с. 61). Більш того, у листі Відповідач 3 стверджував, що впродовж 4 років будь-яких будівельних робіт не здійснювалося, що також може трактуватися як обставина, що позбавляє його права використання даної земельної ділянки для забудови (навіть якщо початок відліку даного строк рахувати з моменту отримання Дозволу на здійснення будівельних робіт). 
Незважаючи на запевнення щодо звільнення земельної ділянки, Відповідачем 3 дані дії вчинено не було і 17 січня 2017 року в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі зазначеної вище Декларації зареєстровано право власності Відповідача 3 на об`єкт незавершеного будівництва із 8% готовності (будівлю перукарні) на даній земельній ділянці. 
В той же час, 2 жовтня 2024 року на підставі акту приймання-передачі об`єкту незавершеного будівництва Відповідачем 3 внесено в статутний капітал Відповідача 2 даний об`єкт незавершеного будівництва. 
Дані обставини свідчать саме про недобросовісність забудовника, його суперечливої поведінки і вчинення ним дій до свідомо протиправного набуття прав на самочинний об`єкт будівництва і на землі комунальної власності під ним. 
Більш того, на теперішній час власник об`єкту самочинного будівництва Відповідач 2 є юридичною особою заснованою Відповідачем 3 (який був її директором), що свідчить про безпосередню пов`язаність даних суб`єктів та очевидну відсутністю добросовісності в їх діях. 
Отже, підсумовуючи усе описане вище, колегія суду резюмує, що відповідно до вимог законодавства та умов Договору Відповідач 3 мав би розпочати забудову земельної ділянки у строк до 22 жовтня 2011 року, чого ним вчинено не було.
Відповідно до інформації Управління ДАБК у Житомирській області Відповідачем 1 лише 23 липня 2012 року зареєстровано Декларацію про початок виконання будівельних робіт, у якій зазначено по суті недостовірні дані про наявність у Відповідача 3 прав на земельну ділянку на підставі Договору, оскільки такий Договір 22 жовтня 2011 року уже був припинений. Дане вказує в свою чергу на те, що забудову земельної ділянки розпочато після спливу встановленого законодавством та умовами Договору строку, після припинення дії Договору та права користування даною земельною ділянкою.
Окрім того, на момент будівництва (23 липня 2012 року) та реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва (17 січня 2017 року) у Відповідача 3 були відсутні право власності та інші права користування земельною ділянкою кадастровий номер 1810136300:09:019:0006, що також підтверджується інформацією із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та листом виконавчого комітету Відповідача 1 №12/5281 від 18 листопада 2025 року.
Невиконання вимог законодавства та Договору щодо строків забудови земельної ділянки також підтверджується рішенням Відповідача 1 №676 від 4 квітня 2014 року яким Відповідачу 3 відмовлено в поновленні зазначеного Договору на підставі пункту 6 абзацу 4 статті 102-1 Земельного кодексу України та пунктів 7.4 та 9.2 Договору, і котре є чинним і ніким не оскаржуваним.
Таким чином, здійснення забудови земельної ділянки за відсутності права власності чи користування нею свідчить про самочинний характер такого будівництва і є самостійною підставою для визнання таких об`єктів нерухомого майна самочинним будівництвом.
Отже, оскільки на час реєстрації Декларації про початок виконання будівельних робіт, спорудження об`єкту незавершеного будівництва - будівлі перукарні, та Державної реєстрації права власності у Відповідача 3 були відсутні право власності та інші права користування земельною ділянкою кадастровий номер 1810136300:09:019:0006, де здійснювалося будівництво, даний об`єкт є самочинним будівництвом, що унеможливлює виникнення права власності на нього.
Що ж стосується відповідача за позовною вимогою про знесення самочинно збудованого майна – незавершеного будівництва, то колегія суду зауважує таке.
Вимога про знесення майна, яке власник земельної ділянки вважає самочинним будівництвом, є різновидом негаторного позову власника земельної ділянки з усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своєю земельною ділянкою.
Статтею 376 Цивільного кодексу України регламентовано правовий режим самочинного будівництва. Частиною другою статті 212 Земельного кодексу України встановлено право власника вимагати усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою з боку суб`єктів, які створюють такі перешкоди.
Отже, враховуючи негаторний характер позову власника земельної ділянки, обов`язок з приведення земельної ділянки у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, покладається на особу, яка чинить такі перешкоди на момент звернення власника земельної ділянки з позовом до суду.
На об`єкт самочинного будівництва не виникає право власності як на нерухому річ (згідно із частиною другою статті 376 Цивільного кодексу України особа, яка здійснила самочинне будівництво, не набуває права власності на нього). Зміна правового режиму самочинного будівництва може бути здійснена виключно на підставі рішення суду в порядку, встановленому статтею 376 Цивільного кодексу України.
Частиною четвертою статті 376 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. Зазначена норма покладає обов`язок щодо знесення об`єкта самочинного будівництва на особу, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво. Такою є особа, яка має юридичні права на об`єкт самочинного будівництва. До визнання права власності на об`єкт самочинного будівництва судом в порядку, встановленому статтею 376 Цивільного кдексу України, статус об`єкта самочинного будівництва не змінюється.
Як уже зазначалося, обов`язок знести об`єкт самочинного будівництва має розглядатися в контексті правового захисту права власності на земельну ділянку.
Отже, відповідачем за вимогою про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом знесення об`єкта самочинного будівництва має бути особа, яка чинить перешкоди у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою (останній набувач).
Приходячи до такого висновку, колегією суддів враховується висновок Великої Палати Верховного Суду в постанові від 17 грудня 2025 року по справі № 908/2388/21 (позови про знесення самочинно збудованих об`єктів необхідно пред`являти до останніх набувачів прав на об`єкт самочинного будівництва, які і чинять перешкоди в користуванні та розпорядженні земельною ділянкою).
Окрім того, колегія суду вважає безпідставним покликання представника Відповідача 3 на акт перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівних умов від 10 жовтня 2013 року, як на підставу підтвердження відповідним органом використання земельної ділянки відповідно до умов Договору. Адже дослідивши даний акт (том 1, а.с. 208) судом апеляційної інстанції встановлено, що інспекцією Державного архітектурно-будівельного контролю у Житомирській області було проведено позапланову перевірку виконання Відповідачем 3 вимог припису інспекції №46 від 2 серпня 2013 року. При цьому інспекція не здійснювала перевірку та дослідження умов Договору з призми дії його статтей та підставності користування земельною ділянкою, а лише здійснила перевірку наданих Відповідачем 3 дозвільних документів на здійснення будівельних робіт щодо дотримання законодавства у сфері містобудівної діяльності. Одже даний доказ не спростовує висновків щодо самочинності будівництва спірного об`єкта.
Враховуючи викладене вище, зазначений вище об`єкт є самочинним будівництвом та порушує земельні права та інтереси Житомирської міської об`єднаної територіальної громади та інтереси держави, відтак Відповідач 2 як останній набувач зобов`язаний звільнити земельну ділянку кадастровий номер 1810136300:09:019:0031 шляхом знесення об`єкту самочинного будівництва - незавершеного будівництва реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 1151429418101. Відповідно колегія суду задоволює позовні вимоги в частині зобов`язання звільнити земельну ділянку кадастровий номер 1810136300:09:019:0031 шляхом знесення об`єкту самочинного будівництва - незавершеного будівництва реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 1151429418101. 
Дане рішення в цій частині було прийняте і місцевим господарським судом.
Відповідно приймаючи таке рішенні Північно-західний апеляційний господарський суд залишає рішення місцевого господарського суду без змін в цій частині.

Щодо вимоги про визнання незаконним та скасування рішення Відповідача 1 №1388 від 15 квітня 2025 року "Про затвердження документацій із землеустрою, надання права користування земельними ділянками" в частині надання в користування Відповідачу 2 земельної ділянки з кадастровим номером 1810136300:09:019:0031, з огляду на доводи апеляційної скарги щодо оскарження рішення в повному обсязі, то колегія суду зауважує наступне. 
Стаття 19 Конституції України зобов`язує органи місцевого самоврядування, їх посадові особи діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
В силу дії статті 9 Закону України "Про охорону земель" до повноважень Житомирської міської ради у галузі охорони земель належить, зокрема, організація і здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, економічне стимулювання раціонального використання та охорони земель відповідно до закону.
Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правом власності інших суб`єктів.
Відповідно до статті 9 Земельного кодексу України, пункту 34 частини 1 статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" Відповідач 1 здійснює передачу у власність або надання у користування земельних ділянок виключно в порядку, передбаченому Земельним кодексом України.
у відповідності до статті 124 частини 2 Земельного кодексу України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу. 
Відповідно до статті 135 Земельного кодексу України, земельні торги проводяться у формі аукціону, за результатами проведення якого укладається договір купівлі-продажу, оренди, суперфіцію, емфітевзису земельної ділянки з учасником (переможцем) земельних торгів, який запропонував найвищу ціну за земельну ділянку, що продається, або найвищу плату за користування нею, зафіксовану в ході проведення земельних торгів.
За відсутності правомірно набутого права власності на нерухоме майно, у відповідачів були відсутні підстави для отримання земельної ділянки в оренду на позаконкурентних засадах. Фактично, з метою обслуговування самочинно збудованого об`єкта нерухомості, відбулося відведення вільної земельної ділянки для нового будівництва, що імперативно вимагає проведення земельних торгів. 
Таким чином, оскаржуваним рішенням Відповідача 1 щодо передачі Відповідачу 2 земельної ділянки без проведення торгів порушено інтереси територіальної громади, а отже, і держави щодо охорони земельних ресурсів, їх раціонального та ефективного використання з максимально вигідним економічним результатом, що утруднює належне виконання державою своїх соціально-економічних функцій (в тому числі з огляду на встановлену судом самочинність початку такого будівництва).
Згідно з частиною 10 статі 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" акти органів місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.
При цьому, колегія суду враховує і те, що оскаржуване рішення Відповідача 1 не виконане Відповідачем 2 в повному обсязі, дія його не припинена, право користування в повному обсязі не набуте.
Відтак, оскільки рішенням Відповідача 1 №1388 від 15 квітня 2025 року "Про затвердження документації із землеустрою, надання права користування земельними ділянками", в порушення частини 2 статті 124 Земельного кодексу України, без наявності підстав передбачених частинами 2 та 3 статті 134 Земельного кодексу України, та з ігноруванням попередньо прийнятого рішення передано в оренду Відповідачу 2 земельну ділянку (кадастровий номер 1810136300:09:019:0031 для будівництва та обслуговування будівель по майдану Перемоги, 7-А в м. Житомирі), яке не виконано в повному обсязі, а тому дане рішення Відповідача 1 в частині надання в користування Відповідачу 2 земельної ділянки з кадастровим номером 1810136300:09:019:0031 є незаконним та підлягає скасуванню.
Дане рішення в цій частині було прийняте і місцевим господарським судом.
Відповідно приймаючи таке рішенні Північно-західний апеляційний господарський суд залишає рішення місцевого господарського суду без змін і в цій частині.

Що ж до вимоги про скасування державної реєстрації права власності Відповідача 2 на об`єкт незавершеного будівництва реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 1151429418101, то колегія суду зауважує таке.
Відповідно до частини першої статті 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.
Водночас, стаття 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачає, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру.
Суд апеляційної інстанції враховує, що Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у змісті постанов від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13, від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16-ц, зауважувалось, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності не має. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права.
Між тим колегією суддів враховується, що у практиці закріпився принцип реєстраційного підтвердження речових прав на нерухоме майно.
Відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі № 48/340, від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17, від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19).
Відповідні записи в Державному реєстрі створюють для територіальної громади в особі Відповідача 1 перешкоди у реалізації прав власника спірної земельної ділянки, зокрема відчуження або передачі у користування останньої іншим особам.
Процедура внесення державним реєстратором відомостей до Державного реєстру регламентована Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». За загальним правилом, у разі скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав чи їх обтяжень, державний реєстратор повинен керуватися нормами Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», чинними на момент вчинення ним дій на підставі такого судового рішення.
Абзацами другим та четвертим частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, зокрема, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. Державна реєстрація прав у випадках, передбачених цією частиною, проводиться у порядку, визначеному цим Законом, крім випадку визнання її вчиненою з порушенням цього Закону та анулювання рішення державного реєстратора про державну реєстрацію на підставі рішення Міністерства юстиції України, що виконується посадовою особою Міністерства юстиції України відповідно до статті 37 цього Закону.
За змістом пункту 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно.
Отже, якщо суд дійшов висновку, що право власності позивача (держави) на земельну ділянку було порушено незаконною реєстрацією права власності на нерухоме майно за відповідачами, з якими позивач не перебував у зобов`язальних відносинах, державний реєстратор на підставі судового рішення про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, яке набрало законної сили, проводить державну реєстрацію припинення права власності відповідачів, що усуває для позивача перешкоди у здійсненні ним правоможності розпоряджатись своїми земельними ділянками.
Схожих висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у змісті постанови від 10 квітня 2024 року у справі № 496/1059/18.
При цьому в силу положень абзацу першого частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у чинній редакції відомості про право власності відповідачів не підлягають скасуванню та/або вилученню, крім випадків, передбачених пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону. Натомість державний реєстратор вчиняє нову реєстраційну дію - внесення до Державного реєстру відомостей про припинення права власності відповідачів на нерухоме майно на підставі судового рішення. Вищевказані висновки викладені також і Великою Палатою Верховного Суду у змісті пунктів 132, 133 постанови від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20).
У частині першій статті 14 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» зазначено, що розділ Державного реєстру та реєстраційна справа закриваються в разі: знищення об`єкта нерухомого майна, об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості; поділу, об`єднання об`єктів нерухомого майна або виділу частки з об`єкта нерухомого майна; виключення об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості з проектної документації на будівництво у зв`язку із змінами проектної документації на будівництво; скасування державної реєстрації земельної ділянки; набрання законної сили судовим рішенням, яким скасовується рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, на підставі якого відкрито відповідний розділ; визнання прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання Міністерством юстиції України рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, на підставі якого відкрито відповідний розділ, - у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону. Закритий розділ Державного реєстру та реєстраційна справа не підлягають поновленню.
У відповідності до частини сьомої статті 14 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі ухвалення судом рішення про закриття розділу Державного реєстру у випадках, передбачених цією статтею, закриття відповідного розділу допускається виключно у разі, якщо таким судовим рішенням вирішується питання щодо набуття та/або припинення речових прав, обтяжень речових прав на об`єкт нерухомого майна, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості, щодо якого закривається розділ у Державному реєстрі.
Отже, у випадку доведення позивачем відсутності підстав для державної реєстрації прав, на підставі якої відкрито відповідний розділ, зокрема у разі фактичної відсутності майна або державної реєстрації об`єктів, що взагалі не підлягають реєстрації як нерухоме майно, а також за відсутності такого майна в натурі, вимога про скасування державної реєстрації є самостійним способом захисту, прямо передбаченим статтею 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та може розглядатися як ефективний спосіб захисту порушених прав».
Схожа правова позиція, наведена і Верховним Судом у змісті постанови від 6 серпня 2025 року в справі № 904/2688/24.
Підсумовуючи описане вище, колегія суддів виснує, що наявність державної реєстрації права власності на об`єкт не змінює його правового режиму як самочинного будівництва, оскільки за законом особа, яка здійснила таке будівництво, не набуває права власності, і ефективність захисту, окрім вимоги про знесення самочинно збудованого майна, буде позовна вимога про скасування державної реєстрації, яка в даній ситуації є додатковою та ефективною, оскільки після знесення об`єкта та звільнення земельної ділянки наявність запису про речове право в реєстрі порушуватиме права власника землі на вільне користування нею.
Такі висновки відповідають правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 15 листопада 2023 року в справі № 916/1174/22.
Судом апеляційної інстанції при розгляді справи встановлено, що на час державної реєстрації (2 жовтня 2024 року) права власності Відповідача 2 на об`єкт незавершеного будівництва з реєстраційним номером 1151429418101 земельна ділянка не була відведена під забудову, а тому зведення на ній незавершеного будівництвом будинку є самочинним та підлягає знесенню, а державна реєстрацію права власності Відповідача 2 на об`єкт незавершеного будівництва з реєстраційним номером 1151429418101 підлягає скасуванню. Відтак, суд апеляційної інстанції доходить висновку про скасування державної реєстрації права власності Відповідача 2 на об`єкт незавершеного будівництва реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 1151429418101.
Дане рішення в цій частині було прийняте і місцевим господарським судом.
Відповідно приймаючи таке рішенні Північно-західний апеляційний господарський суд залишає рішення місцевого господарського суду без змін і в цій частині.

З врахуванням серйозності та важливості основного доводу Відповідача 2 та Відповідача 3 щодо вчинення всіх необхідних дій пов`язаних із забудовою земельної ділянки з моменту набранням Договору чинності, Північно-західний апеляційний господарський суд повно, всебічно та об`єктивно дослідив всі доводи та докази Прокурора, Відповідача 1, Відповідача 2, Відповідача 3 як вищевказані, так і інші, наведені у позові та апеляційній скарзі, як кожний окремо, так і, головне, у їх комплексі та сукупності на підтвердження чи непідтвердження підставності позовних вимог.
Доводи наведені Відповідачем 2 та Відповідачем 3 в апеляційних скаргах колегією суддів до уваги не приймаються з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами справи та усім вищеописаним в даній постанові.
З огляду на усе вищевикладене, апеляційний господарський суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог Прокурора щодо визнання підставним та скасування рішення, зобов`язання звільнити земельну ділянку, скасування державної реєстрації. 
Дане вчинено і місцевим господарським судом, а відтак апеляційний господарський суд залишає оспорюване рішення без змін з огляду на його законність і обгрунтованість, а також те, що при прийнятті даної постанови, Північно – західним апеляційним господарським судом не встановлено обставин, що б вказували на необхідність скасування даного рішення (в розумінні частини 4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України).
Відтак, виносячи дану постанову та враховуючи те, що апеляційним господарським судом залишено без задоволення апеляційну скаргу Відповідача 2 та апеляційну скаргу Відповідача 3, апеляційний господарський суд, відповідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України, залишає судовий збір за розгляд апеляційної скарги за Відповідачем 2 та Відповідачем 3.
Керуючись статтями 129, 269-276, 280, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Сила-Силенна" на рішення Господарського суду Житомирської області від 4 травня 2026 року в справі № 906/1644/25 - залишити без задоволення.
2. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Марголіної Ірини Олександрівни на рішення Господарського суду Житомирської області від 4 травня 2026 року в справі № 906/1644/25 - залишити без задоволення. 
3. Рішення Господарського суду Житомирської області від 4 травня 2026 року в справі № 906/1644/25 - залишити без змін.
4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
5. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.
6. Справу №906/1644/25 повернути Господарському суду Житомирської області.
Повна постнова виготовлена 24 серпня 2026 року. 

Головуючий суддя Василишин А.Р. 

Суддя Бучинська Г.Б. 

Суддя Філіпова Т.Л.