ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
вул. Капітана Володимира Кісельова, 1, м. Полтава, 36000, тел. (0532) 61 04 21
E-mail: inbox@pl.arbitr.gov.ua, https://pl.arbitr.gov.ua/sud5018/
Код ЄДРПОУ 03500004
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14.07.2026 Справа № 917/712/26 

за позовною заявою ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «БІЗНЕС ПОЗИКА» (ЄДРПОУ 41084239, м. Київ 01133, бульвар Лесі Українки, 26 оф. 411)
до ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 )
про стягнення 65 550,00 грн.
та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 
до ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «БІЗНЕС ПОЗИКА» 
про визнання недійсною №1 від 23 квітня 2024 року до договору №462460 - КС - 001 про надання кредиту від 27 березня 2023 року
Суддя Киричук О.А.
Секретар судового засідання Тертична О.О.
Представники сторін: згідно протоколу

ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «БІЗНЕС ПОЗИКА» звернулося до Господарського суду Полтавської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за Кредитним договором № 462460-КС-001 від 27.03.2023 року у розмірі 65 550,00 грн, з яких: 11 800,00 гривень - заборгованість за тілом кредиту; 52 350,00 гривень - заборгованість за процентами; 1400,00 гривень - заборгованості за комісією.
Ухвалою від 21.04.26 суд постановив прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі № 917/712/26, справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, встановити сторонам строки для вчинення процесуальних дій.
15.05.26 від відповідача надійшов відзив на позов.
Також, 15.05.26 від відповідача надійшла зустрічна позовна заява про визнання недійсною додаткової угоди №1 від 23 квітня 2024 року до договору №462460 - КС - 001 про надання кредиту від 27 березня 2023 року.
Ухвалою від 19.05.26 суд постановив залишити зустрічну позовну заяву без руху.
20.05.26 від позивача надійшла відповідь на відзив.
22.05.26 від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, клопотання про зобов`язання надати відповідь на запитання поставлені у відзиві на позовну заяву, а також заява про усунення недоліків зустрічної позовної заяви.
25.05.26 від позивача надійшли пояснення та заперечення на клопотання про зобов`язання надати відповідь на запитання поставлені у відзиві на позовну заяву.
Ухвалою від 25.05.26 суд постановив клопотання ОСОБА_2 про зобов`язання надати відповідь на запитання поставлені у відзиві на позовну заяву задовольнити, зобов`язати позивача в порядку ст. 90 Господарського процесуального кодексу України у п`ятиденний строк з дня отримання даної ухвали надати відповіді на поставлені відповідачем запитання у відзиві на позовну заяву.
Ухвалою від 26.05.26 суд постановив прийняти зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «БІЗНЕС ПОЗИКА» про визнання недійсною №1 від 23 квітня 2024 року до договору №462460 - КС - 001 про надання кредиту від 27 березня 2023 року; об`єднати зустрічну позовну заяву з первісним позовом в одне провадження; перейти до розгляду справи №917/712/26 за правилами загального позовного провадження; призначити підготовче засідання у справі на 16.06.2026.
28.05.26 від позивача за первісним позовом надійшла заява на виконання ухвали від 25.05.26, до якої додані відповіді на запитання поставлені у відзиві на позовну заяву.
03.06.26 від відповідача за зустрічним позовом надійшов відзив на зустрічний позов.
11.06.26 від позивача за зустрічним позовом надійшло клопотання, до якого додані відповіді на запитання поставлені у відзиві на зустрічну позовну заяву.
Ухвалою від 16.06.2026 року суд постановив закрити підготовче провадження у справі № 917/712/26, призначити справу до судового розгляду по суті в засіданні суду на 14.07.2026.
У судовому засіданні 14.07.2026 судом з`ясував обставини справи та перевірив їх доказами, а також надав можливість представникам сторін на стадії судових дебатів висловити перед судом свої правові позиції щодо спірних правовідносин та обмінятись репліками.
Представник позивача за первісним позовом підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві.
Представник відповідача за первісним позовом в судовому засіданні заперечував проти задоволення первісного позову з підстав викладених у відзиві та заявах по суті спору.
Представник позивача за зустрічним позовом у судовому засіданні підтримав позовні вимоги, з підстав викладених у зустрічній позовній заяві.
Представник відповідача за зустрічним позовом в судовому засіданні проти зустрічного позову заперечував, з підстав, викладених у заявах по суті спору.
В судовому засіданні 14.07.2026, після судових дебатів судом оголошено про перехід до стадії ухвалення судового рішення.
У судовому засіданні 14.07.2026 було проголошено вступну та резолютивну частини рішення та повідомлено, що повне рішення суду буде складено у термін, передбачений ч. 6 ст. 233 Господарського процесуального кодексу України.
З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи, дослідивши надані учасниками судового процесу докази, суд встановив наступне.
« 27» березня 2023 року між ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "БІЗНЕС ПОЗИКА" (надалі за текстом - "Позивач", або «ТОВ «БІЗПОЗИКА», або "Кредитодавець") і фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 (надалі за текстом - «Відповідач», або «Позичальник», або «Боржник») було укладено Кредитний Договір № 462460-КС-001 (надалі за текстом - «Кредитний договір»).
Разом з тим, 25.10.2023 року здійснено державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, що підтверджується витягом з ЄДРЮОФОП.
Суд враховує, що відповідно до частини другої статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних зі здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Предметна та суб`єктна юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена ст. 20 ГПК України.
В силу ч. 1 ст. 20 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Аналогічні за змістом висновки щодо критеріїв розмежування судової юрисдикції наведено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі N 905/2260/17, від 21.08.2019 у справі N 922/4239/16, від 25.02.2020 у справі N 916/385/19, від 23.03.2021 у справі № 367/4695/20.
При цьому в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 серпня 2019 року у справі N 646/6644/17 (провадження N 14-352цс19) зроблено висновок про те, що при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин (участь у них суб`єкта владних повноважень), натомість визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір.
Таким чином, ознаками господарського спору, підвідомчого господарському суду, є, зокрема участь у спорі суб`єкта господарювання, наявність між сторонами, господарських відносин, врегульованих Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, іншими актами господарського і цивільного законодавства і спору про право, що виникає з відповідних відносин, наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом, відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції (п. 22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.10.2019 р. у справі № 214/4137/17).
При цьому визначальною ознакою справи господарської юрисдикції є суть (зміст, характер) спору (п. 4.13 ухвали Верховного Суду від 07.07.2021 р. у справі № 910/5179/20).
Так, кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (ст. 42 Конституції України). Це право закріплено й у ст. 50 Цивільного кодексу України, де зазначено, що право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю та за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.
Відповідно до ст. 42 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.
Тому підприємець - це юридичний статус фізичної особи, який засвідчує право цієї особи на заняття самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку (п. 22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 920/50/19, постанови Верховного Суду від 16.12.2020 у справі № 916/2437/17, від 03.02.2021 у справі № 902/655/19, від 01.06.2021 у справі № 910/15940/20, від 07.09.2021 у справі № 918/139/21).
Відповідно до ч. 1 ст. 128 Господарського кодексу України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до ст. 58 цього Кодексу.
Фізична особа, яка в установленому законом порядку набула статус підприємця, не втрачає свого статусу фізичної особи.
Таким чином, вирішення питання про юрисдикційність спору залежить від того, чи виступає фізична особа - сторона у відповідних правовідносинах як суб`єкт господарювання та чи можна визначити ці правовідносини як господарські.
Так, у даній справі господарським судом встановлено, що на момент укладення відповідачем спірного договору останній згідно з відомостями, що містяться у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, був зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності.
Враховуючи вищенаведене, суд доходить висновку, що даний спір має вирішуватися в порядку господарського судочинства, незважаючи на припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця ОСОБА_2.
Суд зазначає, що факт укладення Кредитного договору № 462460-КС-001 від 27.03.2023 року ОСОБА_2 при розгляді справи не заперечувала.
Зазначений Кредитний договір разом із Правилами надання коштів у кредит фізичним особам - підприємцям, затв. 27.06.2022р. (надалі за текстом - «Правила») складають єдиний договір, в якому визначаються всі його істотні умови та з яким Позичальник був попередньо ознайомлений (п. 5, 14 Кредитного договору); був укладений в письмовій формі у вигляді електронного документа, створеного та підписаного згідно з вимогами, визначеними Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг", а також з урахуванням особливостей, передбачених ст. ст. 3, 11, 12 Закону України "Про електронну комерцію".
Відповідно до п. 1. Кредитного договору Кредитодавець надає Позичальнику грошові кошти в розмірі 16 000,00 грн. (Шістнадцять тисяч грн.) на засадах строковості, поворотності, платності (надалі - Кредит), а Позичальник зобов`язується повернути Кредит, сплатити проценти за користування Кредитом у порядку та на умовах, визначених цим Договором про надання кредиту, та Правилами про надання грошових коштів у кредит фізичним особам-підприємцям (надалі - Договір).
Строк кредиту: 16 тижнів.
Стандартна процентна ставка: в день 2,00000000, фіксована.
Знижена процентна ставка за Кредитом: в день 1,15958991, фіксована.
Комісія за надання Кредиту: 2 400,00 грн.
Термін дії Договору до 17.07.2023 року.
Цілі (мета) Кредиту: для придбання товарів (робіт, послуг) для здійснення підприємницької, господарської діяльності, незалежної професійної діяльності або будь-якої іншої не забороненої законом діяльності. Цей Кредит не є споживчим кредитом.
Пунктом 2. Кредитного договору визначено, що протягом строку (терміну) кредитування процентна ставка за Кредитом (надалі - Проценти за користування Кредитом), нараховуються за ставкою вказаною у п. 1 Договору на залишок заборгованості по Кредиту, наявної на початок календарного дня, за період фактичного користування Кредитом, в залежності від дотримання Позичальником графіку платежів, що вказаний в п. 3 Договору і розраховується в порядку описаному нижче.
Пунктом 2.1. Кредитного договору визначено, що у разі якщо погашення Кредиту здійснюється згідно погодженого Сторонами графіку платежів, що наведений в п. 3 до Договору, чи в разі дострокового повернення суми наданого Кредиту, то зобов`язання Позичальника по сплаті Процентів за користування Кредитом розраховуються відповідно до Зниженої процентної ставки, що вказана в п. 1 Договору.
Пунктом 2.2. Кредитного договору визначено, що сторони домовились, що у разі якщо повернення Кредиту не здійснюється згідно погодженого графіку платежів, що наведений в п. 3 Договору, (за виключенням дострокового повернення Кредиту), у наслідок чого виникає прострочка по Кредиту, та строк цієї прострочки більше семи календарних днів то умови про нарахування Процентів за користування Кредитом за Зниженою процентною ставкою втрачають чинність і до відносин між Сторонами застосовуються правила нарахування процентів за Стандартною процентною ставкою, що вказана в п. 1 Договору.
Пунктом 3. Кредитного договору встановлений графік платежів, які має здійснювати Позичальник для належного виконання умов Кредитного договору.
Кредитодавець свої зобов`язання відповідно умов Кредитного договору виконав в повному обсязі та надав Відповідачу кредитні кошти в розмірі 16 000,00 гривень, що підтверджується Довідкою ТОВ «ПрофітГід».
ОСОБА_2 визнає, що Кредитодавець виконав взяті на себе зобов`язання в повному обсязі та надав їй кредитні кошти у розмірі 16000 грн.
23 квітня 2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» та ОСОБА_2 укладено Додаткова угода №1 до договору №462460-КС-001 про надання кредиту від 27 березня 2023 року.
Суд зазначає, що факт укладення Додаткової угоди №1 до договору №462460-КС-001 про надання кредиту від 27 березня 2023 року ОСОБА_2 при розгляді справи не заперечувала.
Додатковою угодою від 23.04.2024 року № 1 до Договору № 462460- КС-001 про надання кредиту від 27 березня 2023 року Кредитодавець та Позичальник домовились, що:
- з 23.04.2024 року до 18.06.2024 року (включно) діє пільгова ставка 0,8696924% в день, якщо Позичальник протягом вказаного періоду здійснює платежі по графіку платежів вчасно або з максимальною затримкою до трьох днів. У разі, якщо строк прострочення чергового платежу в вказаний вище період становитиме більше трьох днів, то з четвертого дня прострочення платежу і до 18.06.2024 року (включно) процентна ставка становитиме 1,15958991% в день.
- з 19.06.2024 року 1,15958991% в день. (п. 5.Додаткової угоди);
- сторони домовились внести зміни в п. 1 Договору та викласти «Термін дії Договору» в новій редакції, а саме: «Термін дії Договору: до 25.03.2025 р.» (п. 6.Додаткової угоди);
- сторони домовились внести зміни в п. 1 Договору та викласти «Строк кредиту» в новій редакції, а саме: «Строк Кредиту: 730 днів.» (п. 7.Додаткової угоди);
Крім того, вищезазначеною Додатковою угодою сторони встановили новий графік платежів за Кредитним договором.
Також п. 18 Додаткової угоди визначено, що «ця Додаткова угода Сторонами прочитана, відповідає їх намірам та досягнутим домовленостям, які засвідчуються підписами Сторін, що діють у повній відповідності з наданими їм повноваженнями та повним розумінням предмету та змісту Додаткової угоди».
ОСОБА_2 частково сплатила кошти у загальному розмірі - 6450,00 гривень: 4200,00 гривень - часткове погашення тіла кредиту; 1250,00 гривень - часткове погашення процентів за кредитом; 1000,00 гривень - часткове погашення комісії за надання кредиту.
Часткове погашення Відповідачем заборгованості за Кредитним договором підтверджується квитанціями платіжної системи «Platon» від 12.04.2023, 23.04.24, 08.05.24, 25.05.24.
Звертаючись з позовом до суду ТОВ "Бізпозика" у позовній заяві зазначено про належне виконання взятих на себе зобов`язань за Кредитним Договором № 462460-КС-001 та надано відповідачу кредитні кошти у розмірі 16000,00 грн. 
Водночас ТОВ "Бізпозика" стверджує, що ОСОБА_2 порушила умови договору в частині своєчасного повернення кредитних коштів та сплати процентів згідно графіку платежів, що призвело до виникнення суми прострочених платежів у розмірі 65 550 гривень: 11 800,00 гривень - заборгованість за тілом кредиту; 52 350,00 гривень - заборгованість за процентами; 1400,00 гривень - заборгованості за комісією.
Вказані обставини, на думку ТОВ "Бізпозика", свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку.
Позивач за зустрічним позовом просить визнати недійсною Додаткову угоду від 23.04.2024 року № 1 до Договору № 462460- КС-001 про надання кредиту від 27 березня 2023 року.
Щодо обставин укладення Додаткової угоди від 23.04.2024 року № 1 до Договору № 462460- КС-001 про надання кредиту від 27 березня 2023 року ОСОБА_2 повідомила, що 23 квітня 2024 року, тобто через 8 місяців після закінчення терміну дії договору та припинення ФОП ОСОБА_2 підприємницької діяльності, до позивача за зустрічним позовом зателефонував представник ТОВ «Бізнес Позика» та повідомив про можливість підписання Додаткової угоди на підставі якої будуть частково списані проценти за користування кредитом, у разі якщо вона сплатить 4200 грн. заборгованості по тілу кредиту та визнає розмір заборгованості, який зазначить ТОВ «Бізнес Позика», а тому ОСОБА_2 погодилась на вказані умови, оскільки вважала, що їй будуть частково списані проценти і у подальшому вона зможе поступово здійснити погашення заборгованості.
На думку ОСОБА_2 :
- спірною Додатковою угодою ТОВ «Бізнес Позика» фактично збільшила строк кредитування для продовження нарахування відсотків за кредитним договором, ніяких списань частини заборгованості (п.2 Додаткової угоди) не відбувалося, також ОСОБА_2 не отримувала додаткових коштів. Окрім того, спірна Додаткова угода підписана ОСОБА_2 , коли вона уже втратила статус ФОП, однак у додатковій угоді вона чомусь зазначена як ФОП.
- відповідач як фінансова установа, скориставшись необізнаністю позичальника, діючи із порушенням звичаїв ділового обороту та порушуючи при цьому норми і вимоги чинного законодавства, спонукав на укладення Додаткової угоди №1 від 23.04.2024 року, до договору №462460 - КС -001 про надання кредиту від 27.03.2023 року на вкрай невигідних для нього умовах, які ОСОБА_2 не могла оцінити належно, оскільки є слабкою стороною правовідносин і під час підписання Додаткової угоди вважала, що відбудеться часткове списання заборгованості по відсотках.
- спірна додаткова угода не містила списання будь-якої заборгованості чи інших істотних змін на користь позичальника, проте продовжувала строк кредитування, що вказує на незаінтересованість кредитора у вчиненні активних дій щодо повернення боргу та забезпеченні якнайшвидшого виконання боржником зобов`язань, а сприяли зростанню грошового зобов`язання.
- ТОВ "Бізнес Позика" продовжувало строк кредитування на вигідних умовах виключно для себе, хоча при цьому мало можливість в будь-який момент вчинити дії, спрямовані на стягнення боргу з боржника.
- такі дії не відповідали принципам розумності, справедливості та добросовісності, а їхнім наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду ОСОБА_2 
ТОВ «Бізнес Позика» щодо обставин укладення Додаткової угоди від 23.04.2024 року № 1 до Договору № 462460- КС-001 про надання кредиту від 27 березня 2023 року повідомило, зокрема, що:
- бажання укласти Додаткову угоду №1 від 23.04.2024 року до договору № 462460-КС-001 про надання кредиту від 27.03.2023 року виявила ОСОБА_2 з метою реструктуризації свої зобов`язань перед ТОВ «БІЗПОЗИКА» під час телефонної розмови, запис якої долучено до матеріалів справи № 917/712/26.
- умови Додаткової угоди № 1 від 23.04.2024 року до договору No462460-KC-001 про надання кредиту від 27.03.2023 року узгоджувалися шляхом направлення (розміщення) клієнту в ІТС (інформаційно-комунікаційній системі на сайті https://my.bizpozyka.com) індивідуальної оферти та подальшого акцептування (прийняття) Ті клієнтом. У разі незгоди клієнта з умовами зазначеними в оферті, клієнт мав можливість відмовитись від Ті акцептування.
- індивідуальна оферта з умовами Додаткової угоди №1 від 23.04.2024 року була направлена (розміщена) клієнту в ІТС (інформаційно-комунікаційній системі на сайті https://my.bizpozyka.com) ТОВ «БІЗПОЗИКА».
- оскільки стороною договору № 462460- КС-001 про надання кредиту від 27.03.2023 року була ОСОБА_2 у статусі фізичної особи - підприємця і клієнт не повідомляла ТОВ «БІЗПОЗИКА» про зміну свого статусу (припинення підприємницької діяльності) відповідно до п. 4.2.2.4 Правилами надання коштів у кредит фізичним особам - підприємцям, затв. 27.06.2022р., які є невід`ємною частиною Договору № 462460-КС-001 про надання кредиту від 27 березня 2023 року, в Додатковій угоді №1 від 23.04.2024 року статус ОСОБА_2 закінчений, як фізична особа - підприємець.
- метою укладання Додаткової угоди №1 від 23.04.2024 року, до договору №462460-КС-001 про надання кредиту від 27.03.2023 року було реструктуризація зобов`язань клієнта перед ТОВ «БІЗПОЗИКА». ОСОБА_2 реструктуризувала свою заборгованість та отримала можливість сплачувати свій борг частинами. Крім того, ОСОБА_2 уникнула судового стягнення одночасно всієї суми боргу.
- Додатковою угодою №1 від 23.04.2024 року, до договору №462460-КС-001 про надання кредиту від 27.03.2023 року була зменшена процентна ставка за користування кредитними коштами.
- Додаткова угода №1 від 23.04.2024 року, до договору № 462460-КС-001 про надання кредиту від 27.03.2023 року була укладена тоді, коли клієнт виявив бажання реструктурувати свої зобов`язання шляхом.
- зростанню грошового зобов`язання ОСОБА_2 за договором № 462460-КС-001 про надання кредиту від 27.03.2023 року сприяло неналежне виконання нею умов кредитного договору, як до так і після підписання нею Додаткової угоди № 1 від 23.04.2024 року.
- штучне збільшення строку кредитування на підставі Додаткової угоди№І від 23.04.2024 року, до договору № 462460-КС-001 про надання кредиту від 27.03.2023 року, для поновлення нарахування відсотків не відбулося, оскільки, метою укладання Додаткової угоди №1 від 23.04.2024 року, до договору № 462460-КС-001 про надання кредиту від 27.03.2023 року була реструктуризація заборгованості ОСОБА_2 .
- відповідно до умов Додаткової угоди №1 від 23.04.2024 року, до договору № 462460- КС-001 про надання кредиту від 2_7.03.2023 року повернення боргу за договором № 462460-КС- 001 про надання кредиту від 27.03.2023 року було відтерміновано без жодних гарантій його повернення і як виявилося в подальшому ОСОБА_2 так і не виконала своїх зобов`язань за кредитним договором.
- умови Додаткової угоди №І від 23.04.2024 року, до договору № 462460-КС-001 про надання кредиту від 27.03.2023 року відповідають принципам розумності, справедливості та добросовісності, оскільки ОСОБА_2 змогла реструктуризувати свої зобов`язання за договором № 462460-КС-001 про надання кредиту від 27.03.2023 року.
- крім того, в подальшому ОСОБА_2 були списані проценти в розмірі 23 660,78 гривень, що складає більше ніж 50% від загальної кількості процентів нарахованих після укладання Додаткової угоди №1 від 23.04.2024 року.
Водночас, ОСОБА_2  щодо обставин укладення Додаткової угоди від 23.04.2024 року № 1 до Договору № 462460- КС-001 про надання кредиту від 27 березня 2023 року стверджувала, зокрема, що:
- укладення додаткової угоди відбувалось під тиском представника ТОВ «БІЗПОЗИКА», який погрожував у пришвидшеному порядку передати справу керівнику та стягнути через суд усю суму заборгованості з усіма відсотками, судовим та виконавчим зборами, а також накласти арешт на рахунки. Свідок зазначила, що дуже хвилювалася та плуталася у пропозиціях, а її метою було зменшити розмір заборгованості для її поступової сплати.
- ОСОБА_2 до ТОВ «БІЗПОЗИКА» щодо надання роз`яснень чи пояснень умов Додаткової угоди №1 від 23.04.2024 року до договору № 462460-КС-001 про надання кредиту від 27.03.2023 року не зверталася. 
- у телефонному режимі (докази відсутні) ОСОБА_2 повідомляла представників ТОВ «БІЗПОЗИКА», що наразі не має коштів для виплати заборгованості. Зазначала, що сплатить борг, як тільки з`явиться рішення суду про поділ майна подружжя (оскільки на той момент шлюб було розірвано).
- ОСОБА_2 вважаючи Додаткову угоду №1 від 23.04.2024 року, до договору № 462460-КС-001 про надання кредиту від 27.03.2023 року недійсною, пояснила, що є «слабкою стороною» правовідносин і не могла самостійно оцінити умови угоди. Фінансова установа скористалася її необізнаністю та порушила звичаї ділового обороту і норми законодавства, спонукавши підписати угоду на вкрай невигідних умовах. Тільки після того, як ТОВ «БІЗПОЗИКА» звернулося до суду, свідок звернулася до адвоката, який пояснив, що угода не містила списання заборгованості, а лише продовжувала строк кредитування, що призвело до суттєвого зростання грошового зобов`язання.
При вирішенні спору суд приймає до уваги наступне.
Стаття 11 ЦК України вказує, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.
Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Як зазначено в статті 174 ГК України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.
Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.
Статтею 638 ЦК України унормовано, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Відповідно до ч. 1, 2 статті 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно з частиною 2 статті 345 ГК України кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов`язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов`язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.
Слід зазначити, що за своєю правовою природою кредитний договір є окремим видом цивільно-правових договорів, який визначає взаємні зобов`язання і відповідальність між кредитором та позичальником з метою одержання останнім кредиту. Кредитний договір є консенсуальним, оплатним та двостороннім. Предметом кредитного договору є грошові кошти (кредит). Кредитний договір вважається укладеним з моменту досягнення згоди по всім істотним умовам договору.
Як зазначено судом вище, факт укладення Кредитного договору № 462460-КС-001 від 27.03.2023 року ОСОБА_2 при розгляді справи не заперечувала. Так само, ОСОБА_2 при розгляді справи не заперечувала факт укладення Додаткової угоди №1 до договору №462460-КС-001 про надання кредиту від 27 березня 2023 року.
Разом з тим, ОСОБА_2 просить визнати недійсною Додаткову угоду від 23.04.2024 року № 1 до Договору № 462460- КС-001 про надання кредиту від 27 березня 2023 року. 
Наведені вище обставини щодо укладення Додаткової угоди від 23.04.2024 року № 1 до Договору № 462460- КС-001 про надання кредиту від 27 березня 2023 року, на думку ОСОБА_2 , свідчать про навмисне введення ТОВ «БІЗПОЗИКА» її, як другу сторону правочину, в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Крім того, ОСОБА_2 зауважила, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
Суд зауважує, що з аналізу наведених підстав для визнання недійсною Додаткової угоди від 23.04.2024 року № 1 до Договору № 462460- КС-001 про надання кредиту від 27 березня 2023 року вбачається, що фактично аргументи ОСОБА_2 зводяться до того, що спірна додаткова угода не містила списання будь-якої заборгованості чи інших істотних змін на її користь як позичальника, проте продовжувала строк кредитування, що є вкрай невигідно для неї. Під час підписання Додаткової угоди вона вважала, що відбудеться часткове списання заборгованості по відсотках.
За змістом ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Частинами 1, 3 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
Відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, здійснений під впливом помилки, обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представником однієї сторони з іншою стороною або внаслідок збігу тяжких обставин (кабальний правочин), є оспорюваним та може бути визнаний судом недійсним. Заявлені вимоги можуть бути задоволені, якщо доведено факти обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з іншою стороною або збіг тяжких для сторони обставин і наявність їх безпосереднього зв`язку із волевиявленням сторони вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах.
Відповідно до частини першої статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.
Правочини, вчинені внаслідок помилки, належать до категорії правочинів, в яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи. Помилка це неправильне сприйняття особою фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, розуміється помилка щодо, зокрема, природи правочину, прав та обов`язків сторін.
Правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.
Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним з цих підстав, повинна довести наявність обставин, які вказують на помилку неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення.
У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі №759/17065/14-ц зроблено висновок щодо застосування статті 229 ЦК України та вказано, що під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності, уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину необхідно розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу).
Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
Згідно усталеної судової практики, зокрема, викладеній у Постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 16 грудня 2021 року у справі № 910/15715/19: «У вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі ст. 230 ЦК України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем факту обману.
Правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину.
Ознакою обману є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Тобто обман має місце тоді, коли задля вчинення правочину або надається невірна інформація, або вона замовчується. Причому це робиться навмисно, з метою аби правочин було вчинено.
Отже, обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. Усі ці обставини (наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману) повинна довести особа, яка діяла під впливом обману (позивач).
Отже, позивач має довести наявність одночасно трьох складових, а саме: наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, наявність обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, тоді вважається, що наявна помилка. Має бути встановлений причинно-наслідковий зв`язок між обманом та вчиненням правочину. Тільки той обман дозволяє оспорити правочин, який вплинув на рішення сторони вчинити цей правочин. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману іншу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину відповідно до ст. 230 ЦК України.»
Відповідно до ст. 73 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.
Стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.
Суд зауважує, що ОСОБА_2 не доведено жодної обставини, що підтверджували б наявність ознак факту обману, зокрема відсутні будь-які ознаки наявності умислу в діях ТОВ "Бізнес Позика", істотності значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і самого факту обману.
Разом з тим, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_2 була обізнана про обставини укладання спірної додаткової угоди, про що свідчить наявні у матеріалах справи докази, які підтверджують що до укладання Додаткової угоди № 1 пропонувалося повністю закрити заборгованість за 24 650 гривень зі списанням решти заборгованості (більше ніж 50 %). Позивач відмовилася повністю закрити заборгованість зі списанням і обрала укласти додаткову угоду хоча її чітко повідомили про те, що списання боргу в такому випадку не відбувається. Також, п. 18 Додаткової угоди №1 від 23.04.2024 року, до договору № 462460-КС-001 про надання кредиту від 27.03.2023 року. визначено, що «ця Додаткова угода Сторонами прочитана, відповідає їх намірам та досягнутим домовленостям, які засвідчуються підписами Сторін, що діють у повній відповідності з наданими їм повноваженнями та повним розумінням предмету та змісту Додаткової угоди».
Крім того, після укладання Додаткової угоди ОСОБА_2 здійснювала платежі на виконання її умов, зокрема платіж 08.05.2024 року в розмірі 1050 гривень, що передбачено графіком платежів встановлених Додатковою угодою. Отже, ОСОБА_2 вчиняла дії на виконання зобов`язань перед ТОВ "Бізнес Позика", які взяла на себе згідно з умовами Додаткової угоди № 1.
Як зазначив Верховний Суд у постанові від 07.10.2020 року у справі №450/2286/16-ц (провадження №61-2032св19) добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium - принцип добросовісності.
Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.
Якщо особа, яка має право на оспорення документа (наприклад, свідоцтва про право на спадщину) чи юридичного факту (зокрема, правочину, договору, рішення органу юридичної особи), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорення, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право на оспорення суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права.
Ця правова позиція також викладена у постановах Великої палати Верховного Суду від 25.05.2021 у справі №461/9578/15-ц та від 20.07.2022 у справі №923/196/20.
Приймаючи у сукупності встановлені вище обставини, судом дійшов висновку, що зміст оспорюваної Додаткової угоди № 1 не суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також його моральним засадам. Волевиявлення сторін Договору було вільним і відповідало їх внутрішній волі, цей правочин спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Таким чином, твердження ОСОБА_2 про наявність підстав для визнання Додаткової угоди № 1 відповідно до статті 229 ЦК, статті 230 ЦК України спростовано наявними у справі доказами.
Враховуючи наведене відсутні підстави для задоволення позовних вимог з мотивів, що наведені у зустрічній позовній заяві.
Щодо посилання ОСОБА_2 на те, що вона є споживачем та на неї поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки спірна Додаткова угода №1 від 23.04.2024 року, до договору №462460 - КС -001 про надання кредиту від 27.03.2023 року, підписана у період коли ОСОБА_2 тривалий час не здійснювала підприємницьку діяльність, суд зауважує таке.
Відповідно до п. 22 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Договір № 462460-КС-001 про надання кредиту від 27.03.2023 року укладено між юридичною особою і фізичною особою - підприємцем, а отже він є господарським договором.
Відповідно пункту 1 кредитного договору цілі (мета) Кредиту: для придбання товарів (робіт, послуг) для здійснення підприємницької, господарської діяльності, незалежної професійної діяльності або будь-якої іншої не забороненої законом діяльності. Цей Кредит не є споживчим кредитом.
Таким чином, відносини, що виникли між Позивачем та Відповідачем не регулюються Законом України «Про захист прав споживачів».
Щодо зазначення в Додатковій угоді ОСОБА_1., як фізичну особу підприємця, суд погоджується з правомірністю твердження ТОВ "Бізнес Позика", що зазначення в Додатковій угоді №1 статусу Позивача, як фізична особа підприємець є формальною невідповідністю та не може бути підставою визнання недійсною Додаткової угоди №1 від 23.04.2024 року, до договору № 462460-КС-001 про надання кредиту від 27.03.2023 року з огляду на таке.
Договір № 462460-КС-001 про надання кредиту від 27.03.2023 року укладено між юридичною особою - ТОВ "Бізнес Позика" і фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2
Велика Палата Верховного Суду в Постанові від 03.04.2019 року по справі №753/16525/16-ц та в Постанові від 06.06.2018 року по справі №910/16713/15 зробила наступний правовий висновок:
Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне визначити співвідношення понять фізичної особи та фізичної особи - підприємця та їх правового статусу.
Відповідно до частини першої статті 24 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою.
У статті 25 ЦК України передбачено, що здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи.
За правилами частин другої та четвертої цієї статті цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті.
У статті 26 ЦК України вказано, що всі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.
З аналізу вказаних вимог цивільного законодавства вбачається, що кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (стаття 42 Конституції України). Це право закріплено й у статті 50 ЦК України, у якій передбачено, що право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.
Тобто фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - підприємця. При цьому правовий статус «фізична особа - підприємець» сам по собі не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право- і дієздатністю, та не обмежує їх.
На підставі викладеного вбачається, що фізична особа та фізична особа-підприємець це одна і та сама фізична особа наділена цивільною правоздатністю та дієздатністю. Фізична особа-підприємець під час здійснення нею підприємницької діяльності не позбувається свого статусу фізичної особа, оскільки «підприємець» це лише нова ознака фізичної особи.
Крім того, невідповідність назви сторони Додаткової угоди № 1 назві цієї сторони, зазначеної в договорі про надання кредиту, чинним законодавством України не визначається в якості можливої підстави для визнання правочину недійсним.
З огляду на наведені вище обставини суд відмовляє у задоволенні зустрічного позову та при вирішенні справи враховує умови Кредитного договору № 462460-КС-001 від 27.03.2023 року та додаткової угоди №1 від 23 квітня 2024 року до договору №462460 - КС - 001 про надання кредиту від 27 березня 2023 року.
Судом враховано, що стаття 204 Цивільного кодексу України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 2- 383/2010).
Згідно ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до п. 1. Кредитного договору Кредитодавець надає Позичальнику грошові кошти в розмірі 16 000,00 грн. на засадах строковості, поворотності, платності (надалі - Кредит), а Позичальник зобов`язується повернути Кредит, сплатити проценти за користування Кредитом у порядку та на умовах, визначених цим Договором про надання кредиту, та Правилами про надання грошових коштів у кредит фізичним особам-підприємцям (надалі - Договір).
Строк кредиту: 16 тижнів. Стандартна процентна ставка: в день 2,00000000, фіксована. Знижена процентна ставка за Кредитом: в день 1,15958991, фіксована. Комісія за надання Кредиту: 2 400,00 грн. Термін дії Договору до 17.07.2023 року. Цілі (мета) Кредиту: для придбання товарів (робіт, послуг) для здійснення підприємницької, господарської діяльності, незалежної професійної діяльності або будь-якої іншої не забороненої законом діяльності. Цей Кредит не є споживчим кредитом.
Пунктом 2. Кредитного договору визначено, що протягом строку (терміну) кредитування процентна ставка за Кредитом (надалі - Проценти за користування Кредитом), нараховуються за ставкою вказаною у п. 1 Договору на залишок заборгованості по Кредиту, наявної на початок календарного дня, за період фактичного користування Кредитом, в залежності від дотримання Позичальником графіку платежів, що вказаний в п. 3 Договору і розраховується в порядку описаному нижче.
Згідно розрахунку ТОВ "Бізнес позика" станом заборгованість ОСОБА_2 за кредитним договором за тілом кредиту становить 11 800,00грн, яка є непогашеною.
У розрахунку ТОВ "Бізнес позика" відображено, що ОСОБА_2 здійснено платіж за кредитом у розмірі 4 200 грн. (23.04.24)
ОСОБА_2 у відзиві визнано, зокрема, що Кредитодавець виконав взяті на себе зобов`язання в повному обсязі та надав відповідачу кредитні кошти у розмірі 16000 грн.
Положеннями ст.525, ч.1 ст.526 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Частиною 1 статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ч. 3 ст. 1049 ЦК України).
Згідно зі ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
За приписами ст.599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Відповідно до ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
За частиною 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Приписами ч.1 та ч.2 ст.1056-1 ЦК України передбачено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
У п. 1 договору сторонами погоджено стандартну процентну ставку в день 2,00000000, фіксовану та знижену процентну ставку за кредитом в день 1,15958991, фіксовану.
Пунктом 2. Кредитного договору визначено, що протягом строку (терміну) кредитування процентна ставка за Кредитом (надалі - Проценти за користування Кредитом), нараховуються за ставкою вказаною у п. 1 Договору на залишок заборгованості по Кредиту, наявної на початок календарного дня, за період фактичного користування Кредитом, в залежності від дотримання Позичальником графіку платежів, що вказаний в п. 3 Договору і розраховується в порядку описаному нижче.
Пунктом 2.1. Кредитного договору визначено, що у разі якщо погашення Кредиту здійснюється згідно погодженого Сторонами графіку платежів, що наведений в п. 3 до Договору, чи в разі дострокового повернення суми наданого Кредиту, то зобов`язання Позичальника по сплаті Процентів за користування Кредитом розраховуються відповідно до Зниженої процентної ставки, що вказана в п. 1 Договору.
Пунктом 2.2. Кредитного договору визначено, що сторони домовились, що у разі якщо повернення Кредиту не здійснюється згідно погодженого графіку платежів, що наведений в п. 3 Договору, (за виключенням дострокового повернення Кредиту), у наслідок чого виникає прострочка по Кредиту, та строк цієї прострочки більше семи календарних днів то умови про нарахування Процентів за користування Кредитом за Зниженою процентною ставкою втрачають чинність і до відносин між Сторонами застосовуються правила нарахування процентів за Стандартною процентною ставкою, що вказана в п. 1 Договору.
Пунктом 3. Кредитного договору встановлений графік платежів, які має здійснювати Позичальник для належного виконання умов Кредитного договору.
Додатковою угодою від 23.04.2024 року № 1 до Договору № 462460-КС-001 про надання кредиту від 27 березня 2023 року Кредитодавець та Позичальник домовились, що:
- з 23.04.2024 року до 18.06.2024 року (включно) діє пільгова ставка 0,8696924% в день, якщо Позичальник протягом вказаного періоду здійснює платежі по графіку платежів вчасно або з максимальною затримкою до трьох днів. У разі, якщо строк прострочення чергового платежу в вказаний вище період становитиме більше трьох днів, то з четвертого дня прострочення платежу і до 18.06.2024 року (включно) процентна ставка становитиме 1,15958991% в день.
- з 19.06.2024 року 1,15958991% в день. (п. 5.Додаткової угоди);
- сторони домовились внести зміни в п. 1 Договору та викласти «Термін дії Договору» в новій редакції, а саме: «Термін дії Договору: до 25.03.2025 р.» (п. 6.Додаткової угоди);
- сторони домовились внести зміни в п. 1 Договору та викласти «Строк кредиту» в новій редакції, а саме: «Строк Кредиту: 730 днів.» (п. 7.Додаткової угоди);
Крім того, вищезазначеною Додатковою угодою сторони встановили новий графік платежів за Кредитним договором.
Згідно розрахунку позивача (період кредитування з 27.03.2023 по 25.03.2025) заборгованість відповідача за відсотками (з урахуванням оплати проведеної відповідачем 1 250,00 грн.) становить 52 350,00 грн.
Судом після здійснення власного перерахунку, враховано, що згідно розрахунку позивача, нарахування процентів (відсотків) за користування кредитом позивачем здійснено з урахуванням положень пунктів 1, 2.1., 2.2. кредитного договору.
При цьому, з наданого розрахунку вбачається, що нарахування процентів (відсотків) за користування кредитом з 27.03.2023 по 17.07.2023 (Термін дії Договору до 17.07.2023 року у редакції Договору № 462460-КС-001 про надання кредиту від 27 березня 2023 року), а також з 24.04.2024 по 25.03.2025 (Термін дії Договору до до 25.03.2025 р. року у редакції Додаткової угоди від 23.04.2024 року № 1 до Договору № 462460-КС-001 про надання кредиту від 27 березня 2023 року). 
Крім того, Наказом №302/26 КЛС від 16.03.2026 року за кредитним договором №462460-КС-001 від 27.03.2023, клієнту ОСОБА_2 , простити борг у вигляді нарахованих, але не сплачених відсотків у сумі 23660,78 грн.. Проведено списання датою: 16.03.2026 року.
ОСОБА_2 у відзиві визнано, зокрема, що їй був прощений борг у вигляді нарахованих відсотків у сумі 23660,78 грн.
Сторонами також згідно умов договору визначено, що за надання кредиту передбачена сплата комісії в розмірі 2 400,00грн (п. 1 кредитного договору).
За розрахунком позивача заборгованість по комісії (враховуючи зарахування оплати по кредиту 1 000,00 грн) становить 1 400,00 грн.
Суд враховує позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 08.06.2022 у справі №913/618/21, що доказувати факт здійснення відповідачем оплати, заявленої позивачем до стягнення, має саме відповідач, а не позивач.
Докази, які б свідчили про повне погашення відповідачем кредиту в матеріалах справи відсутні та сторонами не надані.
При цьому, суд зауважує, що ОСОБА_2 у відзиві частково визнає позовні вимоги у розмірі 21490,88 грн.
Відповідно до ч. 2 п. 1 ст. 46 ГПК України, крім прав та обов`язків, визначених у статті 42 цього Кодексу, позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) - на будь-якій стадії судового процесу.
Частиною 1 ст. 191 ГПК України встановлено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.
Згідно з ч. 4 ст. 191 ГПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
У частині третьої статті 2 Господарського процесуального кодексу України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.
Згідно з ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, це й принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).
Також, аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
При цьому, реалізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Саме дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Відповідно до ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з ч. 1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Належними у розумінні ч.1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.
Згідно з ч.2 ст.76 Господарського процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Передбачений статтею 79 ГПК України стандарт доказування вірогідність доказів підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач, та презюмує, що ним покладено на суд обов`язок оцінювати докази та обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
За даних обставин, суд приходить до висновку про задоволення первісного позову повністю, у задоволенні зустрічного позову суд відмовляє повністю.
Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до п.5 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.
Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі Руїс Торіха проти Іспанії). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.
З огляду на викладене вище, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані, безпідставні та такі, що не спростовують висновків суду.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходив із наступного.
Вимоги у даній справі за первісним позовом складаються з вимоги майнового характеру про стягнення 65 550,00 грн., за зустрічним позовом - із вимоги немайнового характеру про визнання договору недійсним.
Відповідно до ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру сплачується судовий збір у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, за подання до господарського суду позовної заяви немайнового характеру підлягає сплаті 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Частиною 3 статті 4 Закону України "Про судовий збір" передбачено, що при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст.129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно з ч.1 ст.130 ГПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.
За змістом ч.3 ст.7 Закону України «Про судовий збір» у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.
Відповідно до ст.ст.129, 130 Господарського процесуального кодексу України понесені позивачем за первісним позовом витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача в розмірі 1789,60 грн., витрати зі сплати судового збору за зустрічним позовом залишаються за позивачем за зустрічним позовом у зв"язку із відмовою у його задоволенні, 872,80 грн. судового збору підлягає поверненню позивачу за первісним позовом у зв2язку з частковим визнанням позову.
Щодо витрат на професійну правничу допомогу.
У статті 59 Конституції України передбачено, що кожен має право на професійну правничу допомогу та кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Статтею 16 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 ГПК України).
Суд зазначає, що метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Статтею 132 ГПК України, встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з ч.2 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Згідно з ч. 3 названої статті для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України).
У разі недотримання вимог ч. 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони зменшити розмір таких витрат. При цьому обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення цих витрат (ч.5, ч. 6 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України).
Згідно зі ст. 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.
Частиною 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Як слідує з матеріалів справи, 01.10.2024 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Бізнес Позика" (далі - клієнт) та Адвокатським об`єднанням "Правовий баланс" (далі - адвокатське об`єднання) було укладено договір про надання правової (правничої) допомоги.
Відповідно до умов п. 1.1 договору, клієнт доручає, а адвокатське об`єднання приймає на себе зобов`язання надавати правову (правничу) допомогу (надалі - правова допомога) в обсязі та на умовах, передбачених даним договором.
Згідно з п. 1.2 договору, адвокатське об`єднання зобов`язується здійснювати захист, без обмежень здійснювати представництво інтересів клієнта та надавати інші види правової допомоги клієнту на умовах і в порядку, що визначені цим договором, Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" та іншим чинним законодавством, а клієнт зобов`язується оплатити виконавцю гонорар (винагороду) за надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання цього договору (на умовах окремих правочинів до цього договору).
Умовами п. 2.1 договору визначено, що адвокатське об`єднання на підставі звернення (в тому числі за його окремим усним або письмовим замовленням (дорученням)) клієнта, приймає на себе зобов`язання з надання наступної правової допомоги:
- без обмежень здійснювати захист та представництво інтересів клієнта, що полягають в забезпеченні захисту прав, свобод і законних інтересів під час здійснення цивільного, адміністративного, господарського судочинства, кримінального провадження, виконання рішень судів, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами;
- без обмежень вести справи (представляти інтереси) в усіх судах, які входять до системи судоустрою України, та користуватися всіма процесуальними правами клієнта як сторони (учасника) справи (провадження) відповідно до положень процесуального законодавства України, в тому числі, але не виключно: ознайомлюватися з матеріалами справи, в яких стороною (учасником) є/був клієнт (у тому числі з такими, по яких припинено, закінчено провадження), робити з них витяги, копії/фотокопії, одержувати копії судових рішень; брати участь в судових засіданнях, підписувати та подавати заяви по суті справи, скарги, клопотання, пояснення, заперечення, інші документи, подавати докази, брати участь у дослідженні доказів, подавати заяви, заявляти клопотання та відводи, давати усні та письмові пояснення суду, наводити свої доводи і міркування з усіх питань, що виникають у ході судового процесу, заперечувати проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших учасників судового процесу, знайомитись з технічним записом та журналом судового засідання, робити з них копії, подавати письмові зауваження з приводу їх неправильності чи неповноти; змінювати підставу або предмет позову, збільшувати розмір позовних вимог, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог, визнати позов повністю або частково, закінчити справу мировою угодою, оскаржувати судові рішення, постанови, ухвали (підписувати апеляційні, касаційні скарги, заяви про перегляд рішень, ухвал, постанов за нововиявленими та винятковими обставинами тощо), отримувати виконавчі документи, подавати/пред`являти виконавчі документи до примусового виконання/стягнення, подавати заяву про видачу дубліката виконавчого документа, про поновлення строку виконавчого документу до виконання;
- надавати інші види правової допомоги щодо надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, адвокатських запитів, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення. Вести листування (в т.ч. надавати відповіді на запити третіх осіб) від імені та/або в інтересах клієнта (за його усним або письмовим замовленням);
- надавати інші послуги, що надаються адвокатами, та передбачені чинним законодавством України.
Згідно з п.п. 4.2. - 4.3. договору, плата за даним договором здійснюється на підставі отриманого клієнтом рахунку (рахунків). При розрахунку вартості (ціни) правової допомоги - гонорару (винагороди) враховується час, витрачений адвокатським об`єднанням, його партнерами, адвокатами, помічниками адвоката та співробітниками.
Відповідно до п.п. 4.4-4.6. договору, за результатами надання правової допомоги складається акт, що підписується сторонами. В акті вказується обсяг наданої адвокатським об`єднанням правової допомоги і її вартість (ціна) - гонорар (винагорода). Акт про надання правової допомоги вважається підписаним, а сума гонорару (винагороди) - узгодженою, якщо акт про надання правової допомоги підписаний обома сторонами. В акті, який підписаний сторонами, сторони можуть визначити інший порядок оплати та/чи вартість (ціну) правової допомоги - гонорару (винагороди). В цьому випадку сторони керуються умовами акта.
Відповідно до п. 7.1 договору, останній набирає чинності з моменту його підписання та діє до 31.12.2027.
Договір підписано між сторонами без будь-яких зауважень.
07.04.2026 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Бізнес Позика" та Адвокатським об`єднанням "Правовий баланс" було підписано акт № Р-00000307-07-04/26 здачі-прийняття робіт (надання послуг), з якого вбачається, що виконавцем надані, а замовником прийняті в повному обсязі послуги з надання правової допомоги згідно розділу 2 договору про надання правової допомоги від 01.10.2024, а саме за підготовку позовної заяви про стягнення заборгованості з ОСОБА_1. загальною вартістю 10500,00 грн.
07.04.2026 Адвокатським об`єднанням "Правовий баланс" був виставлений рахунок-фактура № Р-00000307 на суму 10500,00 грн., який оплачений ТОВ "Бізнес Позика" у повному обсязі, про що свідчить платіжна інструкція кредитового переказу коштів № 6411 від 08.04.2026 року.
Для включення всієї суми витрат на професійну правничу допомогу, яка узгоджена адвокатом та клієнтом у договорі, та сплачених позивачем адвокату для відшкодування за рахунок відповідача відповідно до положень ст.126 Господарського процесуального кодексу України має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними, а розмір цих витрат є розумним та виправданим. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та є неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Таким чином, при визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Такі ж критерії застосовує і Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст.41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява №19336/04, п.269).
Оцінка тих чи інших витрат сторін, як судових, здійснюється господарським судом з урахуванням обставин конкретної справи, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: тривалість розгляду і складність справи тощо. Докази, які підтверджують розумність витрат на оплату послуг адвоката, повинна подавати сторона, що вимагає відшкодування таких витрат.
Розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги у справі № 917/712/26 не є розумним, виправданим та обґрунтованим як обов`язкової умови для відшкодування цих витрат іншою стороною.
Матеріали справи свідчать про те, що спір, який виник між позивачем і відповідачем, не є складним, підготовка позовної заяви до суду не вимагала від адвоката затрат значного обсягу часу, розрахунки сум заборгованості за тілом кредиту, заборгованості за процентами, заборгованості за комісією, не є складними та значними за обсягом.
Отже, витрати позивача на оплату послуг адвоката є дійсними та необхідними, проте, їх розмір не може вважатись розумним, оскільки не є повністю співмірним зі складністю справи, а також із складністю та обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг).
У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 Верховний Суд зазначив, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
З урахуванням позиції, викладеної у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 14.07.2022 у справі 910/7765/20, заявлений позивачем розмір витрат на професійну правову допомогу не є обґрунтованим та пропорційним до предмета спору у цій справі, враховуючи складність виконаної роботи, її обсяг та час, витрачений адвокатом на виконання робіт.
Додатково судом враховано правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 24.01.2022 у справі № 911/2737/17, згідно з яким стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу.
З огляду на викладене, враховуючи конкретні обставини цієї справи, її складність, предмет та підстави позовних вимог, визначений позивачем розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги, наданої у справі №917/712/26, є завищеним, не відповідає критеріям розумності та співрозмірності і становить надмірний тягар для відповідача, що суперечить принципу розподілу судових витрат.
Виходячи із засад розумності і справедливості, враховуючи обсяг наданої представником позивача правової допомоги, до стягнення з відповідача на користь позивача у зв`язку із задоволенням позову підлягає 6000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.
Суд зазначає про відсутність втручання суду в договірні відносини позивача з адвокатом за укладеним договором, позаяк обов`язок виконання прав і обов`язків за цим договором не змінюється і не припиняється у зв`язку з покладенням судом судових витрат на правничу допомогу на відповідача не в повній сумі, про яку домовились позивач та адвокат (постанови Верховного Суду від 08.02.2022 у справі № 910/20792/20, від 14.06.2022 у справі №904/4876/21, від 22.06.2022 у справі №904/7334/21, від 30.05.2022 у справі №904/7347/21).
Керуючись статтями 129, 130, 232, 233, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд, -
ВИРІШИВ:

1. Первісний позов задовольнити повністю.
2. Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) на користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «БІЗНЕС ПОЗИКА» (ЄДРПОУ 41084239, м. Київ 01133, бульвар Лесі Українки, 26 оф. 411) 11800 грн. заборгованості за тілом кредиту, 52350 грн. заборгованості за процентами, 1400 грн. заборгованості за комісією, 1789,60 грн. витрат по сплаті судового збору, 6000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.
3. Повернути ТОВАРИСТВУ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «БІЗНЕС ПОЗИКА» (ЄДРПОУ 41084239, м. Київ 01133, бульвар Лесі Українки, 26 оф. 411) з Державного бюджету України 872,80 грн. судового збору, сплаченого платіжною інструкцією № 6412 від 08.04.2026 року.
3. У зустрічному позові відмовити повністю.
Видати наказ після набрання рішенням законної сили.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Повне рішення складено 20.07.26 р.

Суддя Киричук О.А.