ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5344/26 Справа № 204/9189/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Чудопалова С.В. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді - Городничої В.С.,
суддів: Петешенкової М.Ю., Макарова М.О.,
за участю секретаря судового засідання — Глущенко О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 — адвоката Ковальова Андрія Олександровича на рішення Чечелівського районного суду м.Дніпра від 17 грудня 2025 року у складі судді Чудопалової С.В. по цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,–

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2025 року ТОВ «Діджи Фінанс» звернулось до суду з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості (а.с. 1-11), в обґрунтування якого посилалось на те, що 22.08.2014 року між ПАТ «Банк Михайлівський» та відповідачем укладено угоду №200092852 щодо кредитування - кредитний договір, відповідно до умов якого (повернення, платності, строковості) банк надав відповідачу у користування кредитні кошти в розмірі 15 800 грн, з встановленим строком користування, а відповідач зобов`язався повернути отримані кошти у встановлений в кредитному договорі строк та сплатити відсотки за користування кредитними коштами. 20.07.2020 року ТОВ "ДіджіФінанс" набуло право вимоги за кредитними договорами, укладеними з позичальниками ПАТ «Банк Михайлівський», на підставі договору №7_БМ від 20.07.2020 року, укладеного за результатами публічних торгів (аукціону) лоту №GL16N618071 проведеного 15.06.2020 року, що підтверджено постановою Північного апеляційного господарського суду від 01.07.2021 року у справі №910/11298/16 відповідно до якої позивача визнано єдиним та належним кредитором за кредитними договорами, укладеними з позичальниками ПАТ «Банк Михайлівський», в тому числі і за зазначеним кредитним договором. ПАТ «Банк Михайлівський», правонаступником якого є ТОВ "Діджі Фінанс", виконав свої зобов`язання за кредитним договором належним чином, в той же час відповідач порушила умови кредитного договору щодо повернення кредитних коштів та сплати відсотків за користування кредитними коштами в повному обсязі та в визначений строк. Станом на 19.08.2025 року загальний розмір заборгованості відповідача перед позивачем за кредитним договором становить 45 419,87 грн. Заборгованість розрахована станом на дату укладання договору факторингу №7_БМ від 20.07.2020 року укладеного між ПАТ «Банк Михайлівський» та ТОВ «Діджи Фінанс» та зафіксована у додатку до договору реєстрі кредитних договорів. В зв`язку з вищевикладеним позивач просив поновити строк позовної давності щодо стягнення заборгованості та стягнути з відповідача заборгованість 45 419,87 гривень, яка складається з суми заборгованості 14 814,92 гривень, суми заборгованості за відсотками у розмірі 30 604,95 гривень, а також судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу.
Рішенням Чечелівського районного суду м.Дніпра від 17 грудня 2025 року позовні вимоги ТОВ «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Діджи Фінанс» суму заборгованості за кредитним договором №200092852 від 22.08.2014 року у розмірі 59 435 (сорок вісім тисяч двісті дев`яносто дві) гривні 64 копійки.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Діджи Фінанс» суму сплаченого судового збору у розмірі 2 422,40 грн та витрати на правничу допомогу у розмірі 2 000,00 грн (а.с. 137-140).
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції,  ОСОБА_1 через свого представника адвоката Ковальова А.О. подала апеляційну скаргу (а.с. 202-206), посилаючись на неповне з`ясування всіх обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, а також на порушення норм процесуального та невірне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову відмовити.
ТОВ «Діджи Фінанс» скористалось своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення (а.с. 241-243).
Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 22.08.2014 року між ПАТ «Банк Михайлівський» та відповідачем укладено угоду №200092852 щодо кредитування - кредитний договір, відповідно до умов якого (повернення, платності, строковості) банк надав відповідачу у користування кредитні кошти в розмірі 15 800,00 грн, з встановленим строком користування з 22.08.2014 року по 22.08.2019 року, а відповідач зобов`язався повернути отримані кошти у встановлений в кредитному договорі строк та сплатити відсотки за користування кредитними коштами.
За умовами заяви №200092852 від 22.08.2014 року відповідачу видана кредитна картка №26205506274101 із встановленим кредитним лімітом до 50 000,00 грн та терміном 12 місяців, згідно довідки про умови кредитування.
На підтвердження факту укладення кредитного договору між ПАТ «Банк Михайлівський» та відповідачем представником позивача надано підписані відповідачем копії письмових доказів, зокрема: заяву №200092852 від 22.08.2014 року, анкету №607803, довідку про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість споживчого кредиту від 22.08.2014 року.
20.07.2020 року між ПАТ «Банк Михайлівський» та ТОВ «Діджи фінанс» було укладено договір №7_БМ про відступлення прав вимоги, відповідно до умов якого банк ПАТ «Банк Михайлівський» відступає новому кредитору ТОВ «Діджи фінанс» належні банку, а новий кредитор набуває права вимоги банку до позичальників та/або заставодавців (іпотекодавців) та/або поручителів та/або фізичних осіб, зазначених у Додатку №1 до цього договору, надалі за текстом - боржники, включаючи права вимоги до правонаступників боржників, спадкоємців боржників або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржників, за кредитними договорами, що підтверджується копією вказаного договору.
З копії Витягу Реєстру боржників ПАТ «Банк Михайлівський» до Договору №7_БМ про відступленням прав вимоги від 20.07.2020 року, відповідно до якого до нового кредитора ТОВ «Діджи фінанс» перейшло право вимоги за кредитним договором №200092852, укладеним 22.08.2014 року з ОСОБА_1 на строк до 22.08.2019 року на суму 45 419,87 грн, з яких: 14 814,92 грн - заборгованість по тілу кредиту; 30 604,95 грн - заборгованість за відсотками.
Згідно з наданим позивачем розрахунком, сума заборгованості за договором становить 45 419,87 грн, з яких: 14 814,92 грн - заборгованість по тілу кредиту; 30 604,95 грн - заборгованість за відсотками.
Оскільки 23.05.2016 року згідно з рішенням Правління НБУ України №14/БТ ПАТ "Банк Михайлівський" віднесено до категорії неплатоспроможних, а відповідно до рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 812 розпочато процедуру виведення ПАТ "Банк Михайлівський" з ринку шляхом запровадження у ньому тимчасової адміністрації. Фактично управління банком перейшло до Фонду. Фонд має право передати право грошової вимоги до позичальника (боржника) за кредитним договором іншому банку на підставі договору про відступлений права вимоги. При цьому згода відповідного боржника (позичальника) на укладання такого договору не вимагається. Приймаючий банк набуває усіх прав та обов`язків кредитора щодо позичальника (боржника), вимоги до якого передані відповідно до договору про відступлення прав вимоги, разом із правами за договором забезпечення таких вимог. Надані виписки з особових рахунків сформовані ФГВФО на підставі норм чинного законодавства.
Задовольняючи позов ТОВ «Діджи Фінанс», суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка не виконала умови договору та допустила заборгованість по кредитному договору №200092852 від 22.08.2014 року, чим порушила права позивача. 
Колегія суддів погоджується з даними висновками суду першої інстанції враховуючи наступне.
Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
За змістом статей 205, 207 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно зі ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно з ч. 1 ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ст. 612 ЦК України - боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором.
За змістом ч.1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України).
Згідно вимог ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.
Відповідно до ч. 1 ст. 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (ч. 1 ст. 519 ЦК України).
Таким чином, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. В справах про визнання недійсними договорів про відступлення права вимоги судам необхідно з`ясовувати обсяг та зміст прав, які переходять до нового кредитора та чи існують ці права на момент переходу.
За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника) (частина перша статті 1077 ЦК України).
Згідно з статті 1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Матеріалами справи, що переглядається, підтверджено, що 22.08.2014 року між ПАТ «Банк Михайлівський» та ОСОБА_1 було укладено договір шляхом підписання заяви (оферти) №200092852 про надання та використання платіжної картки МС World, рахунок картки: НОМЕР_1 , максимальна ставка по ліміту 58,8% річних, реальна процентна ставка по кредиту 89,56%, абсолютне подорожчання кредиту 24 568,63 грн.
У п. 1.1-1.3 Заяви (оферти) №200092852 ОСОБА_1 просила відкрити на її ім`я поточний рахунок, операції за яким можуть здійснюватися з використанням електронного платіжного засобу (валюта рахунку - гривня), що буде використовуватися в рамках Договору про картку, в тому числі для розміщення коштів та відображення операцій, здійснених з використанням картки, з дебетно-кредитним порядком обслуговування рахунку. Випустити на її ім`я платіжну картку, тип якої вказаний в ОП заяви. Для здійснення операцій з рахунком картки, сума яких перевищує залишок грошових коштів на рахунку картки, встановити їй ліміт, в межах якого вона має право здійснювати операції з використанням картки за рахунок наданого банком кредиту під операції з карткою та здійснювати у відповідності до статті 1069 ЦК України кредитування рахунку картки.
ОСОБА_1 погодилася з тим, що складовою та невід`ємною частиною договору про картку будуть являтися Умови по картках та Тарифи по картках, з якими вона ознайомлена, повністю погодилася, їх зміст розуміє та положення яких зобов`язалася неухильно дотримуватися, які розміщені банком в місці, в якому було оформлено дану заяву, та/або в мережі Інтернет на сайті банку www.mbank.kiev.ua та/або у відділеннях банку. Прийняттям (акцептом) банком її заяви (оферти) про укладення Договору про картку будуть дії банку по відкриттю їй рахунку картки. Розмір ліміту буде встановлений банком самостійно на підставі відомостей, повідомлених нею банку. Строк дії ліміту під операції з карткою буде відповідати строку дії договору про картку (п. 1.5.1-1.5.4 Заяви №200092852).
22.08.2014 року ОСОБА_1 також підписала довідку про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість споживчого кредиту в рамках карткового продукту «Прибуткова картка + Кредитка (не іменна)», згідно Розділу III, вбачається, що строк кредитування по кредитній картці - 5 років, процентна ставка за кредитом (річних) 58,8% , пільговий період користування кредитними коштами по операціям, які здійсненні в торгівельній мережі, протягом якого нараховуються проценти за користування кредитом за відсотковою ставкою 0, 001% річних до 90 днів, орієнтовна сукупна вартість кредиту (в грошовому виразі) 24 568,53 грн; орієнтовна сукупна вартість кредиту (в процентному значенні) 89,56%.
Крім того, у розписці про отримання платіжної картки та/або пін-коду від 22.08.2014 року, ОСОБА_1 підтвердила, що нею було отримано платіжну картку № НОМЕР_2 , а також вона ознайомлена із умовами надання та обслуговування платіжних карток, ПАТ «Банк Михайлівський» та Тарифами.
На підтвердження заборгованості та її розміру ТОВ «Діджи Фінанс» надано до суду виписку за кредитним договором №200092852.
У Постанові Верховного Суду від 25 травня 2021 року в справі №554/4300/16-ц (провадження №61-3689св21) колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду зауважила, що належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».
Банківська виписка має статус первинного документу, що підтверджено Переліком типових документів, затвердженим наказом Мін`юсту від 12.04.12 №578/5 (далі - Перелік №578/5), згідно з яким до первинних документів, які фіксують факт виконання господарських операцій та є підставою для записів у регістрах бухгалтерського обліку і податкових документах.
Отже, надана позивачем виписка за кредитним договором відповідача, колегія суддів вважає належним та допустимим доказам у даній справі, оскільки виписка з банківського рахунку містить інформацію про рух коштів на балансі кредитної картки відповідача, всі операції за кредитною карткою (з визначенням дати проведення операції та чітким визначенням проведеної операції, зазначенням суми на балансі рахунку після проведеної з коштами операції).
Враховуючи, що кредитний договір №200092852 від 22.08.2014 та додатки до нього підписані відповідачкою ОСОБА_1 , що свідчить про те, що відповідачка ознайомилася та погодилася з умовами договору, а тому сторони досягли усіх істотних умов щодо суми кредиту, строку кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, розмір і тип процентної ставки, орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як комісії, витрати на страхування, юридичне оформлення, інфляційні втрати та уклали в належній письмовій формі кредитний договір.
При цьому, спірний договір в судовому порядку не оскаржувався, не визнавався недійсним, тобто, в силу положень статті 204 ЦК України діє презумпція правомірності указаного правочину.
Доказів того, що персональні дані ОСОБА_1 (копія паспорта громадянина України, реєстраційна номер облікової картки платника податків, місце проживання, реквізити банківської картки на яку первісними кредиторами здійснювалося перерахування позичених грошових коштів, номер телефону) були використані без її відому для укладення кредитного договору від її імені, відповідачкою до суду не надано.
До правоохоронних органів із відповідною заявою щодо вчинення відносно нього шахрайських дій відповідач не зверталася як і не оскаржувала правомірність (дійсність) укладеного договору, тобто, в силу положень статті 204 ЦК України діє презумпція правомірності указаного правочину.
Таким чином, з урахуванням наявних у справі письмових доказів та пояснень позивача, викладених у позовній заяві, у суду першої інстанції не було підстав для висновку про недоведеність факту перерахування позивачем кредитних коштів та отримання їх відповідачем.
Натомість, якщо відповідачка заперечує проти позову, то згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України саме на неї покладається обов`язок доводити такі заперечення відповідними доказами.
Ставлячи під сумнів, як доказ, вказану виписку, ОСОБА_1 клопотань про призначення експертизи (технічної, судово-економічної, тощо) не заявляла.
У справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором (постанова Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі №334/3056/15).
Проте відповідач жодних доказів на спростування факту укладення договору, перерахування та отримання нею кредитних коштів чи розміру заборгованості не надала.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги проте, що наявна в матеріалах справи виписка є неналежним доказом у даній справі, оскільки такі доводи апеляційної скарги фактично є переоцінкою вказаного доказу, разом з тим оцінка доказів є прерогативою виключно суду, переоцінка доказів учасниками справи чинним законодавством не передбачена.
Доводи скарги про те, що позивачем не доведено факт отримання відповідачем кредитних коштів спростовується доказами наявними в матеріалах справи, які не спростовані відповідачем. Відповідачем не надано будь-яких доказів на підтвердження її заперечень щодо не отримання кредитних коштів, що є її процесуальним обов`язком, а також не надала доказів того, що нею погашена заборгованість по кредиту.
Таким чином, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що відповідачка допустила неналежне виконання умов кредитного договору, чим порушила права позивача.
Також колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції стосовно того, що позов поданий у строки, визначені законом, та вони позивачем не пропущені, оскільки строк дії договору діяв до 22 серпня 2019 року, а тому строк звернення до суду з позовом спливав 22 серпня 2022 року, на яке припадало продовження дії таких строків позовної давності.
Доводи апеляційної скарги стосовно пропуску строків позовної давності вже були предметом розгляду у суді першої інстанції та яким судом першої інстанції була надана повна та обґрунтована правова оцінка, а тому колегія суддів не вбачає підстав для надання їм повторної правової оцінки.
Доводи апеляційної скарги стосовно того, що доводи поважності причин пропуску строку на звернення з позовом наведені в позові не дають підстав для поновлення строку або не застосування строку позовної давності колегія суддів відхиляє, оскільки як було встановлено судом першої інстанції позивач звернувся з позовом в межах строку позовної давності враховуючи законодавчі зміни щодо його зупинення на час дії карантину та воєнного стану.
Доводи скарги про те, що посилання суду першої інстанції на пункт 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, внесений Законом №540-IX, є помилковим, оскільки зазначена норма передбачає лише продовження строків позовної давності, які не спливли станом на момент запровадження карантину, а не їх поновлення або обнулення. Крім того, застосування судом положень пункту 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України щодо зупинення перебігу позовної давності у зв`язку з воєнним станом є неправомірним, оскільки відповідна норма набрала чинності лише 30.01.2024 та не може мати зворотної дії в часі відповідно до ст. 58 Конституції України колегія суддів не бере до уваги оскільки такі фактичне є власним тлумаченням вказаних норм права. Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що строк позовної давності спливав 22.08.2022 року, тобто вже під час дії карантину, у зв`язку з чим на момент введення карантину (березень 2020 року) пройшло лише 7 місяців, а воєнний стан було введено на території України під час дії карантину. Пункт 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України було виключено на підставі Закону №4434-IX від 14.05.2025 року.
Згідно змісту апеляційної скарги рішення суду першої інстанції в частині стягнення інфляційних втрат, 3% річних та витрат на правничу допомогу відповідачем фактично не оскаржується, а тому колегія суддів не вбачає підстав для перегляду рішення в цій частині.
Доводи скарги щодо підробки позивачем додатку №1 до Договору відступлення прав вимоги №7_БМ колегія суддів не бере до уваги оскільки такі зроблені лише на припущеннях, будь-яких доказів на підтвердження цього апелянтом надано не було.
Доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо наявності підстав для задоволення позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.
Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення – не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.
Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення. 
Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,–

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 — адвоката Ковальова Андрія Олександровича —  залишити без задоволення.
Рішення Чечелівського районного суду м.Дніпра від 17 грудня 2025 року — залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені «07» липня 2026 року.
Повний текст постанови складено «17» липня 2026 року.

Головуючий:         В.С. Городнича

Судді:          М.Ю. Петешенкова

М.О. Макаров