П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 липня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/9118/25	

Головуючий І інстанції: Потоцька Н.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді - Осіпова Ю.В.,
суддів - Коваля М.П., Скрипченка В.О., 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 серпня 2025 року (м.Одеса, дата складання повного тексту судового рішення - 20.08.2025р.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправними дій та зобов`язання здійснити перерахунок пенсії, -
В С Т А Н О В И В:
28.03.2025р. ОСОБА_1 звернулася до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до ГУ ПФУ в Одеській області, в якому просила суд:
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не здійснення перерахунку та виплати їй пенсії державного службовця за віком відповідно до вимог ст.37 Закону України «Про державну службу», з урахуванням довідок про складові заробітної плати від 22.08.2023р. №270-01/01-01 та №271-01/01-01 з 25.08.2023р.;
- зобов`язати відповідача здійснити їй перерахунок та виплату пенсії державного службовця за віком відповідно до вимог ст.37 Закону України «Про державну службу», із урахуванням довідок про складові заробітної плати від 22.08.2023р. №270-01/01-01, №271-01/01-01 з 25.08.2023р. 
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що здійснюючи переведення позивача з одного виду пенсії на інший, відповідач повинен врахувати документи про страховий стаж, заробітну плату та додаткові документи, що є у пенсійній справі. Довідки від 22.08.2023р. №270-01/01-01, №271-01/01-01 визначають інформацію про складові заробітної плати для призначення пенсії станом на липень 2023р., тобто на час переведення позивача на пенсію державного службовця. Проте, пенсійним органом такі довідки не враховано, хоча нормами чинного законодавства встановлено вимоги щодо необхідності подачі довідок для призначення пенсії державного службовця та визначено їх форми. 
Представник відповідача надав до суду 1-ї інстанції письмовий відзив, у якому позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 20 серпня 2025 року (ухваленим в порядку спрощеного (письмового) провадження) позов ОСОБА_1 - задоволено повністю. Визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо не здійснення ОСОБА_1 перерахунку та виплати пенсії державного службовця за віком відповідно до ст.37 Закону України «Про державну службу», з урахуванням довідок про складові заробітної плати від 22.08.2023р. №270-01/01-01, №271-01/01-01 з 25.08.2023р. Зобов`язано ГУ ПФУ в Одеській області здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату пенсії державного службовця за віком відповідно до ст.37 Закону України «Про державну службу», з урахуванням довідок про складові заробітної плати від 22.08.2023р. №270-01/01-01 та №271-01/01-01 з 25.08.2023р. Стягнуто на користь ОСОБА_1 судові витрати за сплату судового збору у розмірі 968,96 грн. за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ в Одеській області.
Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, відповідач 12.09.2025р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив про те, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення порушено норми матеріального та процесуального права, у зв`язку із чим просив скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20.08.2025р. і прийняти нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Ухвалою судді П`ятого апеляційного адміністративного суду від 17.09.2025р. дану апеляційну скаргу - залишено без руху.
Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 07.10.2025р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ГУ ПФУ в Одеській області та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження.
14.10.2025р. до суду апеляційної інстанції надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, у якому позивач заперечувала щодо її задоволення, посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів та просила оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.
21.10.2025р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, можуть бути розглянуті судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).
Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги відповідача, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.
Позивач - ОСОБА_1 перебувала обліку у ГУ ПФУ в Одеській області як отримувач пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу». 
З 14.08.2006р. позивач була звільнена з посади державної служби, а саме з посади начальника відділу з питань фінансового забезпечення діяльності ради виконавчого апарату районної ради.
22.06.2021р. позивача, за її особистою заявою, переведено на «пенсію за віком» за Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
У подальшому, ОСОБА_1 звернулася до Одеської районної ради Одеської області та отримала довідку про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця за останньою займаною посадою (посадовий оклад, надбавка за ранг, надбавка за вислугу років) від 22.08.2023р. за №270-01/01-01 та довідку про складові заробітної плати для призначення пенсії особі, яка має не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державної служби, і яка на момент виходу на пенсію не займає посади державної служби від 22.08.2023р. за №271-01/01-01 із актуальною інформацією станом на липень 2023р.
25.08.2023р. ОСОБА_1 звернулась до ГУ ПФУ в Одеській області із заявою про переведення її з пенсії за віком за Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу», а також щодо здійснення перерахунку та виплати пенсії відповідно до довідок №270-01/01-01 від 22.08.2023р. та №271-01/01-01 від 22.08.2023р.
Листом від 08.09.2023р. ГУПФУ в Одеській області відмовило позивачці в задоволенні її заяви.
01.04.2024р. постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду у справі №420/28787/23, зокрема, зобов`язано ГУ ПФУ в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 25.08.2023р. про переведення з «пенсії за віком» згідно із Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на «пенсію за віком» відповідно до Закону України «Про державну службу», про здійснення перерахунку та виплати пенсії відповідно до цього Закону на підставі довідок №270-01/01-01 та №271-01/01-01 від 22.08.2023р., та прийняти рішення за результатами розгляду такої заяви.
На виконання вимог даного судового рішення, ГУ ПФУ в Одеській області повторно розглянуло заяву позивача від 25.08.2023р.
Внаслідок розгляду пенсійним органом було прийнято рішення №951250120665 від 11.04.2024р. про відмову у переведенні з пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на пенсію за віком згідно із Законом України «Про державну службу».
В обґрунтування цього рішення відповідач зазначив, що у разі переведення позивачки з пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на пенсію за віком згідно із Законом України «Про державну службу», розмір її пенсійних виплат зменшиться. До того ж, проводити перерахунок пенсії згідно довідок №270-01/01-01 та №271-01/01-01 від 22.08.2023р., які видані органом місцевого самоврядування Одеською районною радою Одеської області, немає підстав, оскільки Законом України «Про державну службу» проведення перерахунків пенсій не передбачено.
12.02.2025р. постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду у справі №420/15752/24, зокрема, зобов`язано ГУ ПФУ в Одеській області перевести позивача з пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на пенсію за віком згідно із Законом України «Про державну службу» від 10.12.2015р. №889-VIII з 25.08.2023р..
У задоволенні ж позовних вимог про зобов`язання ГУ ПФУ в Одеській області здійснити з 25.08.2023р. перерахунок та виплату пенсії позивачу як державного службовця за віком, відповідно до ст.37 Закону України «Про державну службу», з урахуванням довідок про складові заробітної плати №270-01/01-01, №271-01/01-01 від 22.08.2023р., виданих Одеською районною радою Одеської області відмовлено, як передчасних.
21.02.2025р. представник позивача звернувся до пенсійного органу із адвокатським запитом щодо виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду у справі №420/15752/24.
Однак, листом №1500-0308-8/53184 від 27.02.2025р. ГУ ПФУ в Одеській області повідомило про виконання судового рішення у справі №420/15752/24, переведення ОСОБА_1 на пенсію за віком згідно із Законом України «Про державну службу» з 25.08.2023р., але без врахування довідок від 22.08.2023р. №270-01/01-01, №271-01/01-01. 
Не погоджуючись із таким рішенням відповідача, позивач звернулася до суду з даним позовом.
Вирішуючи справу по суті та повністю задовольняючи позовні вимоги, суд 1-ї інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності заявлених ОСОБА_1 позовних вимог і, відповідно, наявності підстав для їх задоволення.
Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні в них докази, погоджується з такими висновками суду 1-ї інстанції та вважає їх обґрунтованими, з огляду на наступне.
Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з нормою ст.22 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права та свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Відповідно до ст.46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Таким чином, право особи на отримання пенсії, як складової права на соціальний захист, є її конституційним правом.
За приписами п.6 ч.1 ст.92 Конституції України, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Так, принципи, правові та організаційні засади забезпечення державної служби, зокрема порядок реалізації права на пенсійне забезпечення державних службовців, визначається Законом України «Про державну службу» від 10.12.2015р. №889-VIII.
За змістом п.2 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №889-VIII з 01.05.2016р. втратив чинність Закон України «Про державну службу» від 16.12.1993р. №3723-ХІІ , крім ст.37, що застосовується до осіб, зазначених у п.п.10 і 12 цього розділу.
Згідно з ч.1 ст.37 Закону №3723-ХІІ, на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003р. №1058-IV, за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абз.1 ч.1 ст.28 Закону №1058-IV, у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку. Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 80% суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 01.01.2011р. - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 80% заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 01.01.2011р. - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
Аналіз цієї норми дає підстави вважати, що необхідною умовою для наявності у осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, права на пенсію відповідно до згаданої статті є досягнення такими особами певного віку та наявність страхового стажу, передбаченого абз.1 ч.1 ст.28 Закону №1058-IV.
При цьому, зазначений вік визначається ст.26 вказаного Закону.
Тобто, до 01.05.2016р. (тобто дати набрання чинності Законом №889-VІІІ) право на пенсію державного службовця мали особи, які:
а) досягли певного віку (62 роки для чоловіків та 60 років для жінок) та мають передбачений законом страховий стаж;
б) мали стаж державної служби не менш як 10 років, та на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців; а також особи, які мали не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.
Після 01.05.2016р., відповідно до ст.90 Закону №889-VІІІ пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється на підставі Закону №1058-IV.
Разом з тим, законодавець визначив певні умови, за дотримання яких у осіб зберігається право на призначення пенсії відповідно до ст.37 Закону №3723-ХІІ.
Згідно з п.10 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №889-VIII, державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених ст.25 попереднього Закону та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до ст.37 Закону №3723-ХІІ у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
За правилами п.12 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №889-VIII, для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених ст.25 Закону №3723-ХІІ та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до ст.37 Закону №3723-ХІІ в порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Таким чином, розділом ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №889-VІІІ передбачено, що за наявності у особи станом на 01.05.2016р. певного стажу держслужби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років стажу держслужби незалежно від того, чи працювала особа станом на 01.05.2016р. на держслужбі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до ст.37 Закону №3723-ХІІ, але за певної додаткової умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Водночас, для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, ст.37 Закону №3723-ХІІ передбачає додаткові умови для наявності права на призначення пенсії державного службовця: певний вік і страховий стаж.
Аналізуючи вищезазначені норми чинного законодавства, судова колегія доходить висновку, що обов`язковою умовою для збереження у особи права на призначення пенсії відповідно до ст.37 Закону №3723-ХІІ після 01.05.2016р. є дотримання сукупності вимог, визначених ч.1 ст.37 Закону №3723-ХІІ і розділом ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №889-VІІІ, а саме щодо віку, страхового стажу, стажу державної служби.
Отже, після 01.05.2016р. зберігають право на призначення пенсії державного службовця згідно зі ст.37 Закону №3723-ХІІ лише ті особи, які мають стаж державної служби, визначений п.п.10,12 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №889-VІІІ, та мають передбачені ч.1 ст.37 Закону №3723-ХІІ вік і страховий стаж.
Аналогічна правова позиція була викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019р. у справі №822/524/18, а також у постанові Верховного Суду від 02.04.2020р. у справі №687/545/17.
У відповідності до ч.5 ст.242 КАС України, при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, що викладені в постановах Верховного Суду.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачу у серпні 2023р. було призначено пенсію відповідно до Закону №889-VIII на виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 12.02.2025р. у справі №420/15752/24.
Разом із вказаною заявою позивач подала довідки про складові заробітної плати від 22.08.2023р. №270-01/01-01, №271-01/01-01, видані Одеською районною радою Одеської області. У цих довідках зазначено, що на всі види оплати праці, які включені у довідки, було нараховано єдиний внесок на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
Надаючи оцінку рішенню суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про те, що у п.5 «Порядку призначення пенсій деяким категоріям осіб» (затв. постановою Кабінету Міністрів України від 14.09.2016р. №622, у редакції чинної на момент призначення пенсії) було встановлено, що форма довідки про заробітну плату, що подається для призначення пенсії державним службовцям, затверджується правлінням Пенсійного фонду України за погодженням із Мінсоцполітики.
Пунктом 1 постанови Правління ПФУ від 17.01.2017р. №1-3 затверджено три форми довідок про заробітну плату для призначення згідно з п.п.10 і 12 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №889-VIII пенсії у відповідності до ст.37 Закону №3723-XII: форму довідки про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця (посадовий оклад, надбавка за ранг, надбавка за вислугу років); форму довідки про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця (за будь-які 60 календарних місяців роботи підряд перед зверненням за пенсією); форму довідки про складові заробітної плати для призначення пенсії особі, яка має не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державної служби, і яка на момент виходу на пенсію не займає посади державної служби.
Таким чином, до заробітку для обчислення пенсії включаються не тільки посадовий оклад, надбавка за ранг та надбавка за вислугу років, а й інші виплати на посаді державної служби, з яких був сплачений єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
12.07.2024р. Кабінетом Міністрів України було прийнято постанову №823 «Про внесення змін до Порядку призначення пенсій деяким категоріям осіб», якою внесено зміни до Порядку №622.
Постановою №823 передбачено, що вона набирає чинності 20.07.2024р. та застосовується до правовідносин з 01.01.2024р.
Відповідно до п.4-1 Порядку №622 (з змінами та доповненнями), для призначення пенсії державним службовцям, які працювали з 01.01.2024р. в державних органах, що провели класифікацію посад державної служби, та посади яких було класифіковано, заробітна плата визначається з урахуванням: посадових окладів, надбавок за ранг та вислугу років у розмірах, установлених на дату звернення за призначенням пенсії (за посадою, передбаченою штатним розписом); розмірів виплат, зазначених в абз.3 - 5 п.4 цього Порядку, визначених у середньомісячних сумах за період починаючи з 01.01.2024р. до місяця звернення особи.
При цьому, для державних службовців, які звернулися за призначенням пенсії у січні 2024р., середньомісячна сума таких виплат визначається з розрахунку виплат за січень 2024р. як за повний місяць.
Розмір посадового окладу визначається за останньою займаною особою посадою державної служби, передбаченою штатним розписом державного органу, на дату звільнення або ж звернення особи за призначенням пенсії.
Особам, які працювали на посадах державної служби, класифікацію яких було проведено, і мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, та які на дату виходу на пенсію не перебувають на державній службі, розмір виплат, зазначених в абзацах абз.3 - 5 п.4 цього Порядку, починаючи з 01.01.2024р. за вибором таких осіб визначається в середньомісячних сумах за період з 01.01.2024р. до місяця звернення особи або за місяць, що передує місяцю звернення за призначенням пенсії, але не раніше 01.01.2024р., визначених за відповідною (прирівняною) посадою (посадами) державної служби у штатному розписі державного органу, встановленою на основі класифікаційного коду, в середніх розмірах, визначених законодавством, таких виплат. 
Середньомісячна сума зазначених виплат за місяць визначається шляхом ділення загальної суми таких виплат за місяць на фактичну чисельність державних службовців за відповідною (прирівняною) посадою (посадами) за останнім місцем роботи на державній службі за визначеним класифікаційним кодом.
При цьому, для осіб, які звернулися за призначенням пенсії у січні 2024р., середньомісячна сума таких виплат визначається з розрахунку виплат за січень 2024р., як за повний місяць.
Для призначення пенсії державним службовцям, які працювали з 01.01.2024р. у державних органах, що провели класифікацію посад державної служби, та посади яких було класифіковано, подаються довідки про: посадовий оклад, надбавки за ранг та вислугу років, які особа отримувала за останнім місцем роботи на державній службі, за формою згідно з додатком 1; розміри виплат, зазначених в абз.3 цього пункту, які особа отримувала за останнім місцем роботи на державній службі, за формою згідно з додатком 2; середньомісячний розмір виплат, визначений за вибором особи, відповідно до абз.5 цього пункту, за формою згідно з додатком 3.
Положеннями ч.1 ст.8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
За змістом Доповіді «Верховенство права», схваленої Європейською комісією «За демократію через право» (Венеційська комісія) на 86-му пленарному засіданні (25-26.03.2011р.), одним із складових елементів принципу верховенства права є принцип юридичної (правової) визначеності, згідно з яким держава зобов`язана дотримуватись законів, які запровадила і застосовувати їх у передбачуваний спосіб та з логічною послідовністю. Передбачуваність означає, що закон має бути, за можливості, проголошений наперед - до його застосування, та має бути передбачуваним щодо його наслідків: він має бути сформульований з достатньою мірою чіткості, аби особа мала можливість скерувати свою поведінку (пункт 44). Юридична визначеність вимагає, щоб юридичні норми були чіткими і точними і спрямованими на забезпечення того, щоб ситуації та правовідносини залишались передбачуваними. Зворотна дія юридичних норм також суперечить принципові юридичної визначеності, принаймні у кримінальному праві, позаяк суб`єкти права повинні знати наслідки своєї поведінки, але це також стосується і цивільного та адміністративного права - тієї мірою, що негативно впливає на права та законні інтереси особи (п.46). На додачу до цього, парламентові не може бути дозволено зневажати основоположні права людини внаслідок ухвалення нечітких законів. Цим досягається істотно важливий юридичний захист особи супроти держави та її органів і посадових осіб. Юридична визначеність також означає, що держава загалом повинна дотримуватись взятих на себе певних зобов`язань, виконувати покладені на неї певні функції чи виголошені нею перед людьми певні обіцянки (поняття «законних очікувань») (п.п.47-48).
У відповідності до ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006р. №3477-IV, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.
Як зазначив Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Ольссон проти Швеції №1» (Olsson v. Sweden №1) від 24.03.1988р. (заява №10465/83), норма національного закону не може розглядатися як право, якщо її не сформульовано з достатньою точністю так, щоб громадянин мав змогу, якщо потрібно, з відповідними рекомендаціями, до певної міри передбачити наслідки своєї поведінки (п.61).
За усталеною практикою Європейського Суду з прав людини, формулювання національного законодавства повинно бути достатньо передбачуваним, щоб надати особам адекватну вказівку щодо обставин та умов, за яких державні органи мають право вдатися до заходів, що вплинуть на їхні конвенційні права (див. рішення у справі «С.G. та інші проти Болгарії» (С.G. and Others v. Bulgaria) від 24.04.2008р., п.39, у справі «Олександр Волков проти України» від 09.01.2013, п.170).
Окрім того, Європейський Суд з прав людини у п.65 свого рішення у справі «Вєренцов проти України» від 11.04.2013р. зауважив, що у зв`язку із тим, що багато законів неминуче сформульовані у термінах, що тією чи іншою мірою є нечіткими, їх тлумачення й застосування є питанням практики (див., mutatis mutandis, вищенаведені рішення у справах «Газета «The Sunday Times» проти Сполученого Королівства (№1)» (The Sunday Times v. United Kingdom (no. 1)), n.49, та «Коккінакіс проти Греції» (Kokkinakis v. Greece), п.40). Функція здійснення правосуддя, закріплена за судами, полягає саме у подоланні сумнівів щодо тлумачення, що залишаються (див., mutatis mutandis, вищенаведене рішення у справі «Кантоні проти Франції» (Cantoni v. France)).
Як визначено ч.1 ст.58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Конституційний Суд України неодноразово висловлювався щодо встановленої цією нормою заборони зворотної дії законів у часі.
Зокрема, у рішенні від 13.05.1997р. №1-зп Конституційний Суд України зауважив, що норма ст.58 Конституції України закріплює один з найважливіших загальновизнаних принципів сучасного права - закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Це означає, що вони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності. Закріплення названого принципу на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта.
У рішенні від 09.02.1999р. №1-рп/99 Конституційний Суд України вказав на те, що принцип закріплений у ст.58 Конституції України треба розуміти так, що дія нормативно-правового акта в часі починається з моменту набрання цим актом чинності та припиняється з втратою ним чинності, тобто до події чи факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Крім того, у рішенні від 05.04.2001р. №3-рп/2001 Конституційний Суд України зазначив, що закріплений у ч.1 ст.58 Конституції України принцип означає, що дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.
Варто наголосити, що Постанова №823 була офіційно опублікована 12.07.2024р., а отже зміст цієї Постанови не був проголошений наперед (з серпня 2023р. - моменту призначення пенсії позивачу), а сама Постанова №823 не могла вважатись такою, що відповідає критерію передбачуваності на час виникнення у відповідача обов`язку призначення та виплати пенсії.
Враховуючи зазначене, суд апеляційної інстанції вважає, що вимоги Постанови №823 не можуть розповсюджуватися на спірні відносини, так як на час призначення позивачу пенсії (серпень 2023р.) діяло інше законодавство.
Між тим, слід зауважити і на тому, що п.5 Постанови №823 визначено, що довідки про заробітну плату державних службовців, визначені за формами згідно з додатками 1-6, видаються виключно для призначення згідно з п.п.10 і 12 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №889-VIII пенсії відповідно до ст.37 Закону №3723-XII та не є підставою для перегляду раніше призначеної пенсії державного службовця.
За такого правового регулювання, колегія суддів погоджується з висновками суду 1-ї інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог.
Жодного спростування встановлених обставин відповідачем під час розгляду справи наведено не було та відповідних доказів не надано.
Більш того, слід зазначити, що аналогічна правова позиція вже висловлена П`ятим апеляційним адміністративним судом у постанові від 20.11.2025р. у справі №400/977/25.
Слід також зазначити про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
За правилами ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову.
З огляду на викладене, судова колегія доходить висновку, що суд 1-ї інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. 
Наведені ж в апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права.
Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України»).
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші зазначені в апеляційній скарзі аргументи відповідача, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах доводів апеляційної скарги, згідно зі ст.316 КАС України, залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст.308,311,315,316,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, - 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 серпня 2025 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено: 07.07.2026р. 

Головуючий у справі
суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов 

Судді: М.П. Коваль

В.О. Скрипченко