ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2026 року 
м. Київ

cправа № 924/684/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Кондратової І. Д. - головуючої, суддів - Вронської Г. О., Кролевець О. А.,

за участю секретаря судового засідання - Гнідобор А.В.,

за участю представників учасників справи:
позивача 1 - ОСОБА_1 (особисто), Дудяка Р. А. (адвокат),
позивача 2 - Дудяка Р. А. (адвокат),
позивача 3 - Дудяка Р. А. (адвокат),
відповідача - Соколовської В. О. (у порядку самопредставництва),

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги Акціонерного товариства "Хмельницькобленерго" та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 

на рішення Господарського суду Хмельницької області від 03.12.2025 
(суддя Грамчук І. В.)
та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 26.03.2026
(головуюча - Філіпова Т. Л., судді - Василишин А. Р., Мельник О.В. )
у справі за позовом:  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
до Акціонерного товариства "Хмельницькобленерго"
про стягнення заборгованості
Розпорядженням заступника керівника Апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського суду № 32.2-01/760 від 27.05.2026 призначено проведення повторного автоматизованого розподілу справи № 924/684/25 у зв`язку із відпусткою судді Студенця В. І.
Згідно із протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.05.2026 та протокол передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 27.05.2026 для розгляду справи № 924/684/25 визначено колегію суддів Касаційного господарського суду у наступному складі: головуюча - Кондратова І. Д., судді: Вронська Г. О., Кролевець О. А.
ІСТОРІЯ СПРАВИ
1. Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулись до Господарського суду Хмельницької області з позовом (з урахуванням клопотання про збільшення позовних вимог) про стягнення з Акціонерного товариства "Хмельницькобленерго" (далі - відповідач, АТ "Хмельницькобленерго") заборгованості, а саме:
- на користь ОСОБА_1 53 176 434,47 грн, що складається з: 26 775 857,25 грн - основної заборгованості, 1 285 385,46 грн - 3% річних, 4 891 989,48 грн - інфляційних втрат, 12 190 445,10 грн - пені на суму основної заборгованості, 8 032 757,18 грн - штрафу;
- на користь ОСОБА_2 32 736 894,16 грн, що складається з: 16 483 963,50 грн - основної заборгованості, 791 319,09 грн - 3% річних, 3 011 644,98 грн - інфляційних втрат, 7 504 777,54 грн - пені, 4 945 189,05 грн - штрафу;
- на користь ОСОБА_3 940 364,03 грн, що складається з: 474 361,65 грн - основної заборгованості, 22 616,39 грн - 3% річних, 86 666,59 грн - інфляційних втрат, 214 410,90 грн - пені, 142 308,50 грн - штрафу. 
Позов обґрунтовано неналежним виконанням відповідачем умов договорів про обов`язковий викуп АТ "Хмельницькобленерго" належних акціонеру простих іменних акцій АТ "Хмельницькобленерго", які було визнано укладеними рішенням Господарського суду Хмельницької області від 10.10.2024 у справі №924/684/24.
2. Стислий виклад обставин справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Господарського суду Хмельницької області від 10.10.2024 у справі № 924/684/24, залишеним без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 16.01.2025 та постановою Верховного Суду від 17.06.2025, визнано укладеними договори про обов`язковий викуп АТ "Хмельницькобленерго" належних акціонерам ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 простих іменних акцій Акціонерного товариства "Хмельницькобленерго" від 25.12.2023 у редакціях, викладених у рішенні суду першої інстанції.
Зокрема, пунктом 3.2 договору, визнаного укладеним між ОСОБА_1 та АТ "Хмельницькобленерго" (далі - договір 1), передбачено, що загальна вартість ЦП, які є предметом цього договору, становить 26 775 857,25 грн.
Пунктом 3.2 договору, визнаного укладеним між ОСОБА_2 та АТ "Хмельницькобленерго" (далі - договір 2), передбачено, що загальна вартість ЦП, які є предметом цього договору, становить 16 483 963,50 грн.
Пунктом 3.2 договору, визнаного укладеним між ОСОБА_3 та АТ "Хмельницькобленерго" (далі - договір 3), передбачено, що Загальна вартість ЦП, які є предметом цього договору, становить 474 361,65 грн.
Згідно із пунктами 3.3 договорів 1 та 2 продавець зобов`язаний до 25 січня 2024 року надати Депозитарній установі, в якій у продавця відкрито рахунок в цінних паперах, на якому зберігаються ЦП, що є предметом цього договору, розпорядження на проведення облікової операції списання ЦП на рахунок покупця, відкритий в ПАТ "НДУ" (10002400623001002).
Відповідно до пункту 3.3 договору 3 продавець зобов`язаний до 29 січня 2024 року надати Депозитарній установі, в якій у продавця відкрито рахунок в цінних паперах, на якому зберігаються ЦП, що є предметом цього договору, розпорядження на проведення облікової операції списання ЦП на рахунок покупця, відкритий в ПАТ "НДУ" (10002400623001002).
Згідно із пунктами 3.4 договорів 1 та 2 покупець зобов`язаний до 25 січня 2024 року надати розпорядження Центральному депозитарію на виконання облікової операції переказу цінних паперів (додаток № 10 до Регламенту провадження депозитарної діяльності Центрального депозитарію), що є предметом цього договору.
Відповідно до пункту 3.4 договору 3 покупець зобов`язаний до 29 січня 2024 року надати розпорядження Центральному депозитарію на виконання облікової операції переказу цінних паперів (додаток № 10 до Регламенту провадження депозитарної діяльності Центрального депозитарію), що є предметом цього договору.
Пунктами 3.5 договорів 1 та 2 передбачено, що покупець зобов`язаний до 25 січня 2024 року сплатити (перерахувати) продавцю загальну вартість ЦП, вказану в пункті 3.2 цього договору. Сплата за ЦП, що є предметом цього договору, здійснюється виключно в грошовій формі в національній валюті безготівковим перерахунком на банківський рахунок продавця.
Пунктом 3.5 договору 3 передбачено, що покупець зобов`язаний до 29 січня 2024 року сплатити (перерахувати) продавцю загальну вартість ЦП, вказану в пункті 3.2 цього договору. Сплата за ЦП, що є предметом цього договору, здійснюється виключно в грошовій формі в національній валюті безготівковим перерахунком на банківський рахунок продавця.
Відповідно до пунктів 4.2 договорів 1, 2 та 3 у разі прострочення виконання продавцем умов пункту 3.3 цього договору продавець зобов`язаний сплатити покупцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від загальної вартості цінних паперів, зазначеної в пункті 3.2 цього договору, за кожний день прострочення без обмеження будь-яким строком нарахування пені.
Згідно із пунктами 4.3 договорів 1, 2 та 3 у разі прострочення виконання покупцем умов пункту 3.4 та/або пункту 3.5 цього договору (при умові виконання продавцем пункту 3.3 цього договору), покупець зобов`язаний сплатити продавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від загальної вартості цінних паперів, зазначеної в пункті 3.2 цього договору, за кожний день прострочення без обмеження будь-яким строком нарахування пені.
Пунктами 4.4 договорів 1, 2 та 3 передбачено, що у разі прострочення виконання покупцем умов пункту 3.4 та/або пункту 3.5 цього договору понад 10 днів, покупець сплачує продавцю додатково до пені штраф у розмірі 30% від загальної вартості цінних паперів, зазначеної в пункті 3.2 цього договору.
Позивачами 22.01.2024 виконано умови пунктів 3.3 договорів 1, 2 та 3.
3. Короткий зміст судових рішень
03.12.2025 Господарський суд Хмельницької області ухвалив рішення, яким позов задовольнив, зменшивши розмір пені та штрафу на 50%. 26.03.2026 Північно-західний апеляційний господарський суд ухвалив постанову, якою рішення суду першої інстанції залишив без змін.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач на виконання умов договорів 1, 2 та 3 не здійснив викуп простих іменних акцій, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість перед ОСОБА_1 у розмірі 26 775 857,25 грн, перед ОСОБА_2 у розмірі 16 483 963,50 грн, перед ОСОБА_3 у розмірі 474 361,65 грн. При цьому, місцевий господарський суд перевіривши розрахунок позивачів 3% річних, інфляційних втрат, пені та штрафу, визнав його обґрунтованим. Натомість суд першої інстанції визнав за можливе реалізувати надане йому право та зменшити розмір пені та штрафу, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивачів на 50%.
Суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду першої інстанції.
4. Короткий зміст вимог касаційної скарги Акціонерного товариства "Хмельницькобленерго". Узагальнені доводи касаційної скарги. Доводи інших учасників справи
АТ "Хмельницькобленерго" подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного господарського суду в частині стягнення 3 % річних, інфляційних витрат та пені за період з 25.01.2024 (відповідно до умов договорів, укладених з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ), з 29.01.2024 (відповідно до умов договору, укладеного з ОСОБА_3 ) по 15.02.2026, й ухвалити нове рішення, яким у позові у цій частині відмовити. Скаржник також просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій в частині зменшення суми стягнення з відповідача витрат зі сплати судового збору і ухвалити нове рішення у відповідній частині, не передаючи справи на новий розгляд, а у разі прийняття рішення про правомірність стягнення неустойки незалежно від періоду, залишити рішення суду, що оскаржується, в частині зменшення розміру неустойки на 50% без змін як таке, що є обґрунтованим.
На виконання вимог пункту 5 частини другої статті 290 ГПК України підставою касаційного оскарження судових рішень скаржник визначив випадок, передбачений пунктом 1 частини другої статті 287 цього Кодексу.
В обґрунтування доводів касаційної скарги скаржник зазначає, що суди попередніх інстанцій під час ухвалення оскаржуваних рішень не надали належної правової оцінки поданим відповідачем доказам, що призвело до помилкового висновку про стягнення з відповідача штрафних санкцій до того, як були укладені (набрали чинності) договори. На переконання скаржника, оскаржувані рішення ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права, зокрема:
- статей 530, 631, 649 Цивільного кодексу України, статті 187 Господарського кодексу України, статті 103 Закону України "Про акціонерні товариства", статей 75, 236 ГПК України, без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 17.06.2025 у справі № 924/684/24, від 28.11.2023 у справі № 922/1307/22, від 18.11.2021 у справі № 908/3233/20, від 23.12.2021 у справі № 910/1515/21;
- пункту 2 частини першої статті 129 ГПК України щодо розподілу судових витрат, без урахування висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 23.01.2025 у справі № 922/3929/23;
- статей 2, 7, 13, 79, 86 ГПК України, без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 19.09.2019 у справі № 927/718/17 та від 06.02.2025 у справі № 910/13331/23.
Представник позивачів - адвокат Дудяк Р. А. подав відзив на касаційну скаргу відповідача, в якому просить залишити її без задоволення.
У відзиві вказано, що зазначені відповідачем підстави касаційної скарги спростовуються встановленими судами попередніх інстанцій фактичними обставинами справи. Крім того, у відзиві зазначено, що висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 30.04.2026 у справі № 924/1027/25 за позовом АТ "Хмельницькобленерго" до ОСОБА_1 про визнання недійсними пунктів 3.3, 3.4, 3.5 (у частині встановлення строків на виконання зобов`язання) та пунктів 4.2, 4.3, 4.4, 4.5 договору, повністю спростовують зазначені відповідачем підстави касаційної скарги.
АТ "Хмельницькобленерго" подало відповідь на відзив на касаційну скаргу, в якому викладено заперечення проти аргументів позивачів.
5. Короткий зміст вимог касаційної скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 . Узагальнені доводи касаційної скарги. Доводи інших учасників справи
Позивачі подали до Верховного Суду касаційну скаргу та доповнення до неї, в яких просять скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного господарського суду в частині зменшення на 50% суми штрафу та пені, змінивши резолютивну частину постанови апеляційного господарського суду, виклавши її в редакції, зазначеній у касаційній скарзі.
На виконання вимог пункту 5 частини другої статті 290 ГПК України підставою касаційного оскарження судових рішень скаржники визначають випадки, передбачені пунктами 1, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.
В обґрунтування доводів касаційної скарги скаржники зазначають, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми права, а саме:
- частину четверту статті 165 ГПК України, і не врахував висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 17.06.2025 у справі № 924/684/24;
- частину третю статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України, зробивши висновок щодо можливості зменшення розміру штрафних санкцій у разі ненадання відповідачем жодних доказів, що підтверджували б наявність обставин, які є підставою для реалізації судом права на зменшення розміру штрафних санкцій, і не врахував висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 16.10.2024 у справі № 911/952/22.
Крім того, скаржники зазначають, що відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування статті 129-1 Конституції України, статті 326 ГПК України, частини третьої статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України щодо можливості зменшення розміру штрафу та пені в договорах обов`язкового викупу акцій, які були визнані укладеними в судовому порядку.
Відповідач подав відзив на касаційну скаргу позивачів, в якому просить залишити її без задоволення, а рішення Господарського суду Хмельницької області від 03.12.2025 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 26.03.2026 у справі № 924/684/25 в частині зменшення на 50% суми штрафу та пені залишити без змін.
Відзив обґрунтовано тим, що аргументи позивачів, викладені у касаційній скарзі, фактично зводяться до пропозиції встановити нове обмеження, яке не лише прямо не передбачене законом, а й суперечить законодавству України, яке діяло станом на момент виникнення спірних правовідносин, а саме - позбавити суд права на зменшення штрафних санкцій лише через спосіб укладення договору. Такий підхід суперечить принципам добросовісності, змагальності сторін, справедливості, пропорційності, а також самому змісту статті 233 ГК України та статті 551 ЦК України, які надають суду право оцінювати наявність підстав для зменшення неустойки у кожному конкретному випадку.
21.07.2026 до Суду надійшли від позивачів додаткові пояснення, які були надіслані засобами поштового зв`язку та через підсистему "Електронний суд", в яких повторно викладено аргументи щодо незгоди із рішеннями судів в частині зменшення на 50% суми штрафу та пені залишити без змін.
27.07.2026 до Суду надійшли від відповідача додаткові пояснення, в яких викладено заперечення на пояснення позивачів, які надійшли до суду 21.07.2026.
6. Позиція Верховного Суду
Відповідно до положень статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 310, частиною другою статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Щодо касаційної скарги АТ "Хмельницькобленерго" Суд зазначає таке.
Як зазначалося раніше, касаційне провадження у справі за касаційною скаргою АТ "Хмельницькобленерго" відкрито відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, яка визначає, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Наведене узгоджується із частиною четвертою статті 236 ГПК України, яка визначає, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
Отже, відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) відсутня постанова Верховного Суду про відступлення від такого висновку; (3) висновок Верховного Суду стосується правовідносин, які є подібними.
При цьому, підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.
Верховний Суд також неодноразово зазначав, що не можна посилатися на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.
Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.
Колегія суддів враховує, що процесуальний кодекс та інші законодавчі акти не містять визначення поняття "подібні правовідносини", а також будь-яких критеріїв визначення подібності правовідносин з метою врахування відповідного висновку, тому для розуміння відповідних термінів звертається до правових висновків, викладених у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду.
Так, у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 Велика Палата Верховного Суду визначила наступні критерії подібності правовідносин у розумінні норм процесуального законодавства:
- термін "подібні правовідносини" може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші (пункт 24 постанови);
- для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", зокрема пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями (пункт 25 постанови);
- подібність спірних правовідносин, виявлена одночасно за трьома критеріями, означатиме тотожність цих відносин (однакового виду суб`єкти, однаковий вид об`єкта й однакові права та обов`язки щодо нього). Але процесуальний закон не вимагає встановлювати тотожність. З огляду на значення слова "подібний" не завжди означає тотожність (пункт 28 постанови);
- у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин (пункт 31 постанови).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини) (пункт 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі №233/2021/19).
Здійснена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 конкретизація полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (пункт 39 постанови).
Суд відхиляє доводи скаржника про те, що суди першої та апеляційної інстанцій при прийнятті оскаржуваних судових рішень не врахували висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 17.06.2025 у справі № 924/684/24, від 28.11.2023 у справі № 922/1307/22, від 18.11.2021 у справі № 908/3233/20, від 23.12.2021 у справі № 910/1515/21, від 19.09.2019 у справі № 927/718/17 та від 06.02.2025 у справі № 910/13331/23, від 23.01.2025 у справі № 922/3929/23, з огляду на таке.
У справі № 924/684/24, яка переглядалась Верховним Судом, предметом спору були вимоги про визнання укладеними договорів про обов`язковий викуп АТ "Хмельницькобленерго" належних акціонеру простих іменних акцій АТ "Хмельницькобленерго" від 25.12.2023 між громадянами України ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з АТ "Хмельницькобленерго" згідно з наведеним у позові змістом. Судами першої та апеляційної інстанцій позов задоволено. Верховний Суд, залишаючи без змін судові рішення судів попередніх інстанцій, виходив з того, що: - суди першої та апеляційної інстанцій вірно зазначили, що відповідно до приписів статей 961, 116 Цивільного кодексу України та статей 26, 102, 103 Закону України від 27.07.2022 № 2465-IX «Про акціонерні товариства» позивачі набули право вимагати від відповідача здійснення обов`язкового викупу акціонерним товариством належних їм акцій за вартістю не меншою за ринкову, визначеною відповідно до статті 9 названого Закону, і те, що укладення спірних договорів у цьому випадку є обов`язковим; - враховуючи, що сформульовані у спільній позовній заяві умови договорів про обов`язковий викуп АТ "Хмельницькобленерго" належних акціонеру простих іменних акцій відповідача відповідають вимогам чинного законодавства України, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позову із визначенням у пунктах 7.1 договорів як день укладення останніх - у день набрання чинності рішенням суду.
Тобто, обставини відповідності усіх умов договорів про обов`язковий викуп АТ "Хмельницькобленерго" належних ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 простих іменних акцій АТ "Хмельницькобленерго", укладених між сторонами у цій справі, вимогам чинного законодавства України, були встановлені судами у межах справи № 924/684/24.
У справі № 922/1307/22, що переглядалась Верховним Судом, предметом спору були вимоги про визнання договорів про обов`язковий викуп простих іменних акцій укладеними. 
У справі № 908/3233/20, що переглядалась Верховним Судом, предметом спору були вимоги про спонукання укласти договір про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.
У справі № 910/1515/21, що переглядалась Верховним Судом, предметом спору були вимоги про визнання укладеним договору про надання дозволу на кабельну ретрансляцію об`єктів авторського права і суміжних прав, крім прав організацій мовлення на програми організацій мовлення, на умовах, викладених у позовній заяві.
Натомість у справі, що переглядається, предметом спору є вимоги про стягнення заборгованості, неустойки, 3% річних та інфляційних втрат на підставі договору, визнаного укладеним рішенням суду. 
Отже, у справі, що переглядається, на відміну від наведених справ, зовсім інші предмет та підстави позову, зміст позовних вимог, матеріально-правове регулювання спірних правовідносин та встановлені фактичні обставини, що свідчить про неподібність цих справ.
Разом з тим, зазначаючи про неврахування висновків Верховного Суду у справах №№ 924/684/24, 922/1307/22, 908/3233/20, 910/1515/21 фактично позивач висловлює у межах цієї справи заперечення щодо змісту пунктів 3.3, 3.4, 3.5, 4.2, 4.3, 4.4, 4.5 договорів 1, 2 та 3, що є спробою позивача здійснити переоцінку встановлених у справі № 924/684/24 обставин в межах цієї справи № 924/684/25, що суперечить принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення.
Крім того, Суд відхиляє доводи скаржника про те, що суди першої та апеляційної інстанцій при прийнятті оскаржуваних судових рішень не врахували висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 19.09.2019 у справі № 927/718/17 та від 06.02.2025 у справі № 910/13331/23, щодо застосування статей 2, 7, 13, 79, 86 ГПК України, оскільки наведені висновки за своїм змістом є загальними вимогами процесуального законодавства, певним алгоритмом дій суду та мають бути дотримані судами при розгляді будь-якого судового спору. Однак у кожній з наведених справ, які переглядались Верховним Судом, ці норми та принципи застосовані з урахуванням конкретних обставин справи та поданих сторонами доказів в межах конкретного предмету доказування.
У цьому контексті Верховний Суд вважає за необхідне зазначити, що скаржник, посилаючись на висновки викладені у постановах Верховного Суду, не враховує, що ці доводи касаційної скарги переважно стосуються питань, пов`язаних з встановленими обставинами справи та з оцінкою доказів у ній.
Водночас цитування скаржником окремих висновків, наведених у вказаних постановах Верховного Суду, не є належним правовим обґрунтуванням підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, а зміст зазначених скаржниками постанов не свідчить про застосування судами першої і апеляційної інстанцій норм права без урахування висновків, викладених у цих постановах.
У справі, яка переглядається, фактичні обставини встановлені судами попередніх інстанцій на підставі оцінки наявних у матеріалах справи доказів.
Отже, посилання скаржника на висновки, які викладені у постановах Верховного Суду від 19.09.2019 у справі № 927/718/17 та від 06.02.2025 у справі № 910/13331/23 є необґрунтованими та фактично зводяться до намагання скаржника здійснити переоцінку доказів у справі.
Щодо посилання скаржника на неврахування судами висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 23.01.2025 у справі № 922/3929/23, про застосування пункту 2 частини першої статті 129 ГПК України щодо розподілу судових витрат, Суд зазначає таке.
У справі № 922/3929/23 Верховний Суд, у зв`язку із прийняттям рішення про відмову у позові в частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат, здійснив перерозподіл судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Натомість у справі, що переглядається, суд першої інстанції позов задовольнив, зменшивши розмір пені та штрафу на 50%. 
Відповідно до сталої практики Верховного Суду у разі зменшення судом розміру неустойки судовий збір покладається на відповідача повністю, без урахування зменшення неустойки.
Наведене свідчить про неподібність справи № 922/3929/23 зі справою, що переглядається.
Отже, Суд встановив, що висновки щодо застосування норм права, які викладені у постановах Верховного Суду та на які посилався скаржник у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у справі № 924/684/25. 
Таким чином, наведена АТ "Хмельницькобленерго" підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження.
Інших виключних випадків касаційного оскарження, передбачених частиною другою статті 287 Господарського процесуального кодексу України, АТ "Хмельницькобленерго" у касаційній скарзі не зазначено.
З огляду на наведене, Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження за касаційною скаргою АТ "Хмельницькобленерго" у справі № 924/684/25 з підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, на підставі пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України.
Щодо касаційної скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 . Суд зазначає таке.
Як зазначалося раніше, касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3  відкрито, зокрема, відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України.
Колегія суддів відхиляє посилання скаржників на не врахування висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 16.10.2024 у справі № 911/952/22, щодо застосування частини третьої статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України, з огляду на таке.
Як вбачається з оскаржуваних судових рішень, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, при зменшенні пені врахував:
- складну економічну ситуацію в державі у період збройної агресіі російської федерації проти України; 
- стягнення з відповідача значних сум штрафних санкцій під час воєнного стану може призвести до негативних наслідків для діяльності товариства, яке є постачальником електричної енергії в регіоні, являється суб`єктом природної монополії, що може негативно позначитись на інтересах споживачів та функціонуванні критичної інфраструктури; 
- відповідач відіграє важливу роль в укріпленні енергобезпеки країни у період повномасштабної агресії та війни;
- відсутність понесення позивачем збитків пов`язаних з несвоєчасним виконанням відповідачем зобов`язання за договором;
- пеня та штраф є лише санкцією за невиконання зобов`язання, а не основним боргом, а тому при зменшенні її розміру позивач не несе значного негативного наслідку в своєму фінансовому становищі з урахуванням задоволення позовних вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат;
- неустойка не є каральною санкцією, а має саме компенсаціний характер.
Тобто, суди попередніх інстанцій у цій справі реалізували свої дискреційні повноваження, передбачені частиною третьою статті 551 ЦК України і статтею 233 ГК України, та, оцінивши за внутрішнім переконанням встановлені обставини, виснували про наявність підстав для часткового задоволення клопотання відповідача про зменшення розміру заявлених до стягнення сум штрафних санкцій.
В постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22 зазначено, що у питаннях щодо підстав для зменшення розміру неустойки правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить із конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватися з положеннями статті 233 ГК України і частини третьої статті 551 ЦК України, а також досліджуватися та оцінюватися судом відповідно до статей 86, 210, 237 ГПК України. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.10.2024 у справі № 911/952/22, на яку посилаються скаржники, зазначено, що в питаннях підстав для зменшення розміру неустойки не може бути подібних правовідносин, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій.
Водночас Велика Палата Верховного Суду у справі № 911/952/22 не формулювала висновків, які б певним чином додатково обмежували умови здійснення розсуду суду у питаннях зменшення розміру неустойки так, щоб тільки один варіант реалізації розсуду суду можна було вважати правильним. Тому відсутні підстави вважати, що у тих випадках, коли суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність порушення норм процесуального права чи неправильного застосування норм матеріального права при реалізації судами власної дискреції, що тільки такий варіант реалізації дискреції слід вважати законним.
Відтак, справа № 911/952/22 стосується правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у справі № 924/684/25. 
Колегія суддів відхиляє посилання скаржників на неврахування висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 17.06.2025 у справі № 924/684/24, щодо застосування частини четвертої статті 165 ГПК України, з огляду на таке.
Так, у справі № 924/684/24 Верховний Суд, відхиляючи доводи скаржника щодо заперечень умов спірних договорів, зазначив, що відповідні доводи відповідача не містились у відзиві на позов, а тому в силу приписів частини 4 статті 165 Господарського процесуального кодексу України відповідач позбавляється права заперечувати проти відповідних обставин під час розгляду справи по суті.
Разом з тим, у справі, що переглядається, відповідач у відзиві на позов як заперечував проти позовних вимог про стягнення пені та штрафу, так і просив зменшити їх розмір у разі задоволення позову в цій частині.
Наведене свідчить про неподібність справи № 924/684/24 зі справою, що переглядається.
Таким чином, наведена ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження.
З огляду на наведене, Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у справі № 924/684/25 з підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, на підставі пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України.
Крім того, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зазначають, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували статтю 129-1 Конституції України, статтю 326 ГПК України, частину третю статті 551 ЦК України та статтю 233 ГК України, і відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування цих норм, зокрема про можливість зменшення розміру штрафу та пені в договорах обов`язкового викупу акцій, які були визнані укладеними в судовому порядку.
Такі доводи скаржників аргументовано тим, що розмір неустойки було встановлено рішенням у справі № 924/684/24, тому суди попередніх інстанцій не могли змінювати розмір неустойки у цій справі.
Надаючи оцінку цим доводам скаржників Суд виходить з наступного.
Суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд (стаття 129-1 Конституції України).
Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (стаття 326 ГПК України).
Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення (частина третя статті 551 ЦК України).
У разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій (стаття 233 ГК України).
У справі, що переглядається, суди попередніх інстанцій не змінювали розмір неустойки, встановлений договорами 1, 2, 3, які визнано укладеними рішенням суду. Навпаки, суди попередніх інстанцій визнали обґрунтованим розрахунок неустойки, тобто таким, що зроблений відповідно до умов договорів 1, 2, 3. Однак, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, реалізував свої дискреційні повноваження, передбачені частиною третьою статті 551 ЦК України і статтею 233 ГК України, та, зменшив заявлений до стягнення розмір неустойки. При цьому, право суду на зменшення неустойки не залежить від того, яким чином було укладено договір, за рішенням суду чи ні.
Отже, аргументи скаржників про неправильне застосування судами статті 129-1 Конституції України, статті 326 ГПК України, частини третьої статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України не знайшли свого підтвердження, та зводяться до власного помилкового тлумачення цих норм.
Таким чином, наведена позивачами підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження.
7. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними (пункт 5 частини першої статті 296 ГПК України).
Пунктом 1 частини першої статті 308 ГПК України передбачено, що суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу - без задоволення.
Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (стаття 309 ГПК України).
З огляду на наведене, Верховний Суд дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження у справі № 924/684/25 за касаційними скаргами Акціонерного товариства "Хмельницькобленерго" та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Господарського суду Хмельницької області від 03.12.2025 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 26.03.2026 з підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, та залишення касаційної скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в частині оскарження рішення Господарського суду Хмельницької області від 03.12.2025 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 26.03.2026 у справі № 924/684/25 з підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції без змін через відсутність передбачених процесуальним законом підстав для їх скасування.
8. Судові витрати
У зв`язку з тим, що Верховний Суд дійшов висновку про закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства "Хмельницькобленерго", судові витрати за розгляд касаційної скарги покладаються на скаржника та поверненню відповідно до пункту 5 частини першої статті 7 Закону України "Про судовий збір" не підлягають.
З огляду на те, що Верховний Суд залишає касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 без задоволення, судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді касаційної інстанції, покладаються на скаржників. 
Керуючись статтями 296, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
УХВАЛИВ :
1. Касаційне провадження у справі № 924/684/25 за касаційною скаргою Акціонерного товариства "Хмельницькобленерго" на рішення Господарського суду Хмельницької області від 03.12.2025 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 26.03.2026 з підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, закрити.
2. Касаційне провадження у справі № 924/684/25 за касаційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Господарського суду Хмельницької області від 03.12.2025 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 26.03.2026 з підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, закрити.
3. В іншій частині касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 залишити без задоволення.
4. Рішення Господарського суду Хмельницької області від 03.12.2025 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 26.03.2026 у справі № 924/684/25 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуюча І. Кондратова

Судді Г. Вронська

О. Кролевець