ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2026 р. | Справа № 520/28994/25
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Перцової Т.С.,
Суддів: Макаренко Я.М. , Жигилія С.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.05.2026, головуючий суддя І інстанції: Тітов О.М., м. Харків, повний текст складено 22.05.26 по справі № 520/28994/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Військової частини НОМЕР_1   
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 , позивач), звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військової частини НОМЕР_1 ) (далі – ВЧ НОМЕР_1 , відповідач), в якому просив суд:
- визнати протиправними дії (бездіяльність) НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки за 2013 рік (7 календарних днів), за 2016 рік (5 календарних днів), за 2017 рік (7 календарних днів), за 2018 рік (2 календарні дні), за 2023 рік (7 календарних днів), за 2024 рік (3 календарні дні), передбаченої пунктом четвертим статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 № 702;
- зобов`язати НОМЕР_2 прикордонний загін Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки за 2013 рік (7 календарних днів), за 2016 рік (5 календарних днів), за 2017 рік (7 календарних днів), за 2018 рік (2 календарні дні), за 2023 рік (7 календарних днів), за 2024 рік (3 календарні дні), передбаченої пунктом четвертим статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 №702.
В обґрунтування позовних вимог зазначив про протиправність дій відповідача, які полягають у не нарахуванні та невиплаті компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки, передбаченої пунктом четвертим статті 10-1 Закону України від 20.12.1991 № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-ХІІ) та постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 №702 «Про затвердження переліку місцевостей з особливими природними, географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами та переліків військових посад, виконання обов`язків військової служби за якими пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, а також Порядку надання та визначення тривалості щорічної додаткової відпустки залежно від часу проходження служби в зазначених умовах» (далі – Постанова № 702), чим порушив права позивача на належне грошове забезпечення.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 22.05.2026 по справі №520/28994/25 позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_3 ) до НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військової частини НОМЕР_1 ) ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ), про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії – задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки за 2013 рік (7 календарних днів), за 2016 рік (5 календарних днів), за 2017 рік (7 календарних днів), за 2018 рік (2 календарні дні), за 2023 рік (7 календарних днів), за 2024 рік (3 календарні дні), передбаченої пунктом четвертим статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 № 702.
Зобов`язано НОМЕР_2 прикордонний загін Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки за 2013 рік (7 календарних днів), за 2016 рік (5 календарних днів), за 2017 рік (7 календарних днів), за 2018 рік (2 календарні дні), за 2023 рік (7 календарних днів), за 2024 рік (3 календарні дні), передбаченої пунктом четвертим статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів ; їх сімей» та постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 №702.
У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.
Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм чинного законодавства, просив суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.05.2026 по справі №520/5862/25 та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що виплата грошової компенсації за відпустки передбачені пунктом 4 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ позивачу не проводилась, оскільки кошти на такі цілі до відповідача не надходили. 
Крім того, посилаючись на пункт 218 «Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України» затвердженого Указом Президента України від 29 грудня 2009 року №1115/2009, стверджував, що позивач для реалізації свого права на отримання додаткової відпустки, повинен був звернутись з рапортом з проханням надати, йому відповідну відпустку, але в даному випадку, позивач з рапортом про надання додаткової відпустки передбаченої пунктом 4 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ не звертався, що підтверджується довідкою начальника відділу кадрів.
Також зазначив, що позивач перебував в підрозділі на посадах, які не входять до переліку посад, виконання обов`язків за якими надає право на додаткову відпустку, передбачену пунктом 4 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ та Постановою № 702, що також свідчить про відсутність підстав для компенсації відповідної відпустки.
Позивач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Згідно з частиною 4 статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено, що з 16.11.2012 по 13.08.2025, ОСОБА_1 проходив військову службу за контрактом в НОМЕР_2 Прикордонному загоні Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ), що підтверджується копією витягу з послужного списку головного сержанта ОСОБА_1 додається.
Головного сержанта ОСОБА_1 (П-020244), інспектора прикордонної служби 2 категорії - чергового відділення чергових ІНФОРМАЦІЯ_1 (з місцем дислокації АДРЕСА_3 ), третьої прикордонної комендатури (з місцем дислокації АДРЕСА_3 ), звільненого з військової служби наказом начальника НОМЕР_2 прикордонного загону від 02.08.2025 № 716-ОС в запас за підпунктом «б» (за станом здоров`я: за наявності інвалідності (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) пункту З частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», наказом від 13 серпня 2025 року № 766-ОС начальника НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України був виключений зі списків особового складу загону та всіх видів забезпечення (копія витягу з наказу від 13 серпня 2025 року № 766-ОС Начальника НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України додається).
Проте, позивач зазначає, що при виключений його зі списків особового складу загону, з ним не було здійснено належним чином розрахунку за всіма видами належного йому на день звільнення грошового забезпечення, зокрема, не здійснено нарахування та виплату ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки за 2013 рік (7 календарних днів), 2016 рік (5 календарних днів), 2017 рік (7 календарних днів), 2018 рік (2 календарні дні), 2023 рік (7 календарних днів), 2024 рік (3 календарні дні), передбаченої пунктом четвертим статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ та Постановою № 702.
Не погодившись із вказаною бездіяльністю відповідача, позивач звернувся до суду з цією позовною заявою.
Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльності НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військової частини НОМЕР_1 ) щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки за 2013 рік (7 календарних днів), за 2016 рік (5 календарних днів), за 2017 рік (7 календарних днів), за 2018 рік (2 календарні дні), за 2023 рік (7 календарних днів), за 2024 рік (3 календарні дні), передбаченої пунктом четвертим статті 10-1 Закону №702, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості, оскільки позивач, будучи військовослужбовцем, займаючи в 2013-2025 роках посади, передбачені Додатком 4 до Постанови № 702, мав право на щорічну додаткову відпустку на підставі частини четвертої статті 10-1 Закону №2011-ХІІ, однак відповідачем під час розгляду справи суду не надано жодних доказів в підтвердження надання позивачу додаткової відпустки, передбаченої пунктом 4статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ та Постановою № 702, за 2013 рік (7 календарних днів), за 2016 рік (5 календарних днів), за 2017 рік (7 календарних днів), за 2018 рік (2 календарні дні), за 2023 рік (7 календарних днів), за 2024 рік (3 календарні дні), чи здійснення йому компенсації за невикористану спірну додаткову відпустку (з урахуванням часу перебування на відповідних посадах).
Обираючи належний та ефективний спосіб захисту порушеного права позивача, суд вважав за необхідне зобов`язати НОМЕР_2 прикордонний загін Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки за 2013 рік (7 календарних днів), за 2016 рік (5 календарних днів), за 2017 рік (7 календарних днів), за 2018 рік (2 календарні дні), за 2023 рік (7 календарних днів), за 2024 рік (3 календарні дні), передбаченої пунктом четвертим статті 10-1 Закону №702.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині визнання протиправними дій НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військової частини НОМЕР_1 ), суд першої інстанції зазначив, що відповідачем допущено саме протиправну бездіяльність, як пасивну форму поведінки.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України (рішення підлягає перегляду в частині задоволення позовних вимог), колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом (стаття 43 Конституції України). Права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина визначаються виключно законами (пункт 1 частини першої статті 92 Конституції України).
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон № 2011-XII, який встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Відповідно до абзацу 1 частини 1 статті 9 Закону № 2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Положеннями абзацу 2 частини 4 статті 9 Закону № 2011-XII встановлено, що порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Відповідно до абзацу 1 частини 4 статті 9 Закону № 2011-XII грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
За приписами частини 8 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України Про відпустки. Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.
Згідно з частиною 4 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ військовослужбовцям, виконання обов`язків військової служби яких пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням або здійснюється в особливих природних географічних, геологічних, кліматичних і екологічних умовах та умовах підвищеного ризику для життя і здоров`я, крім військовослужбовців строкової військової служби, надається щорічна додаткова відпустка із збереженням грошового та матеріального забезпечення. Тривалість такої щорічної додаткової відпустки визначається залежно від часу проходження служби в цих умовах та не може перевищувати 15 календарних днів.
Перелік місцевостей з особливими природними географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами, військових посад, виконання обов`язків військової служби яких пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, а також порядок надання та тривалість щорічної додаткової відпустки залежно від часу проходження служби в зазначених умовах визначаються Кабінетом Міністрів України.
Військовослужбовцям, які одночасно мають право на отримання щорічної додаткової відпустки, передбаченої абзацом 1 цього пункту та іншими законами, щорічна додаткова відпустка із збереженням грошового та матеріального забезпечення надається за однією з підстав за вибором військовослужбовця.
Постановою № 702 затверджено, зокрема, переліки військових посад Держприкордонслужби, виконання обов`язків військової служби за якими пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, що дають право на щорічну додаткову відпустку, згідно з додатком 3.
Так, відповідно до додатку 4 порядку затвердженого Постановою № 702 військовослужбовцям, які проходять службу у підрозділах, що виконують завдання з охорони державного кордону органів Держприкордонслужби на посадах, зокрема, молодшого інспектора прикордонної служби, інспектора прикордонної служби 1, 2 та 3 категорії у відділеннях інспекторів прикордонної служби, встановлено додаткову відпустку тривалістю 7 календарних днів.
Згідно з пунктом 1 порядку затвердженого Постановою № 702 щорічні додаткові відпустки із збереженням грошового та матеріального забезпечення за виконання обов`язків військової служби в місцевостях з особливими природними, географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами, пов`язане з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я (далі - додаткова відпустка), надаються військовослужбовцям у році, що настає після календарного року, під час якого військовослужбовці проходили військову службу в умовах та (або) на посадах, виконання обов`язків військової служби за якими надає право на зазначену додаткову відпустку (крім військовослужбовців строкової служби), і можуть бути використані за їх бажанням одночасно із щорічною основною відпусткою або окремо.
За приписами пункту 11 вказаного Порядку в інших випадках щорічна додаткова відпустка надається в календарних днях пропорційно фактичному часу виконання обов`язків військової служби в зазначених умовах та (або) на посадах.
З матеріалів справи судом встановлено, що відповідно до витягу з послужного списку у спірний період позивач проходив військову службу за контрактом у НОМЕР_2 прикордонному загоні Державної прикордонної служби України з 16.11.2012 по 13.08.2025 на наступних посадах:
з 16.11.2012 по 22.04.2016 - молодший інспектор прикордонної служби 2 категорії – водій 4 відділення інспекторів прикордонної служби відділу Державної прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » III категорії (тип Б) ІНФОРМАЦІЯ_3 ;
з 22.04.2016 по 26.04.2018 - інспектор прикордонної служби 3 категорії оператор відділення технічних засобів охорони державного кордону відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » I категорії (тип Б) ІНФОРМАЦІЯ_3 ;
з 26.04.2018 по 24.06.2019 - інспектор прикордонного контролю 3 категорії – водій 1 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_4 » (тип А) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » I категорії (тип Б) І категорії (тип Б) ІНФОРМАЦІЯ_3 ;
з 24.06.2019 по 28.07.2020 - інспектор прикордонного контролю 3 категорії - водій 1 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_4 » (тип А) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » I категорії (тип Б) І категорії (тип Б) ІНФОРМАЦІЯ_3 ;
з 28.07.2020 по 03.09.2021 - інспектор прикордонного контролю 3 категорії – помічник гранатометника 1 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби (тип А) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » I категорії (тип Б) ІНФОРМАЦІЯ_3 ;
з 03.09.2021 по 25.12.2022 - інспектор прикордонного контролю 3 категорії – помічник гранатометника 1 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби (тип А) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » I категорії (тип Б) ІНФОРМАЦІЯ_3 ;
з 25.12.2022 по 14.02.2024 - інспектор прикордонної служби 3 категорії – водій апаратної СКІТА - НОМЕР_5 прикордонної комендатури швидкого реагування ІНФОРМАЦІЯ_3 ; 
з 14.02.2024 по 03.10.2024 - інспектор прикордонної служби 2 категорії – водій 3 групи інспекторів прикордонної служби восьмої прикордонної застави (з місцем дислокації в АДРЕСА_3 ) третьої прикордонної комендатури (з місцем дислокації АДРЕСА_3 ) ІНФОРМАЦІЯ_3 ;
з 03.10.2024 по 13.08.2025 - інспектор прикордонної служби 2 категорії – черговий відділення чергових восьмої прикордонної застави (з місцем дислокації в АДРЕСА_3 ) третьої прикордонної комендатури (з місцем дислокації АДРЕСА_3 ) ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Окрім того, у витязі з наказу від 13.08.2025 зазначено, що щорічна додаткова відпустка за виконання обов`язків військової служби, пов`язаних з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я за час проходження служби у 2014, 2015, 2016, 2024 роках не надавалась, грошову компенсацію виплатити тільки за 20 календарних днів невикористаної щорічної додаткової відпустки за виконання обов`язків військової служби, пов`язаних з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, а саме за 2014 рік – 7 календарних днів, 2015 – 7 календарних днів, 2016 – 2 календарні дні, 2024 – 4 календарні дні.
Однак, колегія суддів зазначає, що в матеріалах справи відсутні відомості про виплату позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки за 2013 рік (7 календарних днів), за 2016 рік (5 календарних днів), за 2017 рік (7 календарних днів), за 2018 рік (2 календарні дні), за 2023 рік (7 календарних днів), за 2024 рік (3 календарні дні).
В апеляційній скарзі відповідачем було зазначено, що посади, на яких перебував позивач під час проходження військової служби, не входять до переліку військових посад, які надають право на щорічну відпустку, затвердженого Постановою №702, однак колегія суддів відхиляє зазначений довід з огляду на те, що під час проходження військової служби, позивач займав посади, зокрема, молодшого інспектора прикордонної служби 2 категорії та інспектора прикордонної служби 2, 3 категорії.
Вказані посади передбачені додатком № 4 порядку, визначеного Постановою № 702, оскільки в пункті 4 додатку № 4 міститься таке загальне найменування посади у відділенні інспекторів прикордонної служби як «Інспектор прикордонної служби 1, 2, 3 категорії» та "Молодший інспектор прикордонної служби 1, 2 категорії", а отже конкретизація (деталізація, уточнення, суміщення) цих посад (оператор, водій, помічник гранатометника, черговий) не впливає на наявність у позивача права на додаткову відпустку, яка передбачена відповідним порядком, чи отримання у подальшому компенсації за невикористання такої відпустки.
Таким чином, позивач, будучи військовослужбовцем Держприкордонслужби, займаючи посади, зокрема, у період з 2012 року по 2025 рік, визначені додатком 4 до Постанови № 702, під час проходження служби мав право на щорічну додаткову відпустку відповідно до ст.10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" за виконання обов`язків військової служби, пов`язаних з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я.
Норми Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" не обмежують та не припиняють право військовослужбовця на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації.
Тобто на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу, відповідачем протиправно не було проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої ч. 4 ст. 10-1 Закону № 2011-ХІІ та Постановою № 702.
Припинення надання відпустки на час особливого періоду не означає припинення права на відпустку, яке може бути реалізовано у один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати не визначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.
Такого висновку дійшов Верховний Суд у рішенні від 16.05.2019 по зразковій справі № 620/4218/18 (щодо прав учасників бойових дій на отримання грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки), яке постановою Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 рішення від 16.05.2019 залишено без змін.
Таким чином, відповідачем допущена протиправна бездіяльність щодо не нарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку за 2013 рік (7 календарних днів), за 2016 рік (5 календарних днів), за 2017 рік (7 календарних днів), за 2018 рік (2 календарні дні), за 2023 рік (7 календарних днів), за 2024 рік (3 календарні дні).
Частиною 2 статті 77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи вищенаведені висновки, колегія суддів вважає, що відповідачем не було доведено правомірність оскаржуваних дій, що є предметом оскарження у даній справі. 
Відповідно до частин першої та другої статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Згідно з положеннями статті 9 Конституції України та статтями 17, частиною п`ятою статті 19 Закону України від 23.02.2006 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.
Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини у справі "Кечко проти України" (рішення від 08.11.2005) в межах свободи дій держави визначати які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними.
Європейський суд з прав людини підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що в разі коли йдеться про питання загального інтересу, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовнійший спосіб (див. рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява 33202/96, п. 120, ECHR 2000, "Онер`їлдіз проти Туреччини" [ВП] (Oneryэldэz v. Turkey [GC]), заява 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови" (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), заява 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Також, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), заява 55555/08, п. 74, від 20.05.2010, і "Тошкуце та інші проти Румунії" (Toscuta and Others v. Romania), заява 36900/03, п. 37, від 25.11.2008) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах.
У рішенні від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.
При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.
Колегія суддів зауважує, що спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Зазначена позиція повністю кореспондується з висновками Європейського суду з прав людини, відповідно до яких, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).
Отже, "ефективний засіб правого захисту" в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату.
Частиною четвертою статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта
У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.
У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.
Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі.
Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06 листопада 2019 року у справі № 509/1350/17 зазначила, що суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
При цьому, застосування такого способу захисту у цій справі вимагає з`ясування судом, чи виконано позивачем усі визначені законом умови, необхідні для прийняття рішення про призначення пенсії.
Відповідно до пунктів 2, 4 та 10 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення адміністративного позову суд може визнати протиправним та скасувати індивідуальний акт чи окремі його положення; визнати бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язати вчинити певні дії; визначити інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
З огляду на те, що позивач має право нарахування та виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки за 2013 рік (7 календарних днів), за 2016 рік (5 календарних днів), за 2017 рік (7 календарних днів), за 2018 рік (2 календарні дні), за 2023 рік (7 календарних днів), за 2024 рік (3 календарні дні), передбаченої пунктом четвертим статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ та Постановою №702, існує лише один вид правомірної поведінки ВЧ НОМЕР_1 - нарахувати та виплатити позивачу таку компенсацію.
Отже, у відповідача відсутній вибір між декількома можливими правомірними рішеннями, а тому зазначені повноваження не є дискреційними.
Таким чином, ефективним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки за 2013 рік (7 календарних днів), за 2016 рік (5 календарних днів), за 2017 рік (7 календарних днів), за 2018 рік (2 календарні дні), за 2023 рік (7 календарних днів), за 2024 рік (3 календарні дні), передбаченої пунктом четвертим статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ та Постановою № 702.
Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Суд, у цій справі, також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (п. 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право: залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
За визначенням, наведеним у статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, вважає, що суд прийшов до вичерпних юридичних висновків на підставі встановлених фактичних обставин справи та правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.
Керуючись ч. 4 ст. 229, ч. 4 ст. 241, ст. ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.05.2026 по справі № 520/28994/25 в частині задоволення позовних вимог - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя | | Т.С. Перцова
Судді | | Я.М. Макаренко   С.П. Жигилій