ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА

справа № 753/23992/24
провадження № 2-др/753/153/26

ДОДАТКОВЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2026 року Дарницький районний суд міста Києва під головуванням судді Осіпенко Л.М.
за участю: 
секретаря судового засідання - Гуртового К.Д.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Дарницького районного суду міста Києва заяву представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Прасол Альони Сергіївни про ухвалення додаткового рішення 
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, - 

ВСТАНОВИВ:

05.06.2026 року рішенням Дарницького районного суду міста Києва позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя було задоволено.
Разом з тим, судом не було вирішено питання про розподіл судових витрат.
В мотивувальній частині рішення суду вказано, що при вирішенні справи суд не вирішує питання про розподіл судових витрат, яке буде вирішено в окремому судовому засіданні з ухвалення додаткового рішення відповідно до вимог ст. 270 ЦПК України.
Після ухвалення рішення у справі, представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Прасол А.С. звернулася до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення, в якій просила вирішити питання про розподіл судових витрат, а саме стягнути з відповідачки витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 41 000,00 грн. та витрати зі сплати судового збору у розмірі 15 140,00 грн.
На обґрунтування заяви зазначила, що під час судових дебатів стороною позивача було заявлено про намір вирішити питання щодо розподілу судових витрат після ухвалення рішення суду. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу до заяви додано відповідні докази.
Крім того, представник позивача вказала, що розгляд справи тривав понад два роки, протягом яких було призначено щонайменше дванадцять судових засідань, а дії відповідачки та її представників були спрямовані на затягування розгляду справи, що, на її думку, також підлягає врахуванню під час вирішення питання про розподіл судових витрат.
Представник відповідачки ОСОБА_2 - адвокат Даниленко Т.І. подала до суду заперечення щодо заяви про розподіл судових витрат, в яких просила відмовити у стягненні заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу у повному обсязі або зменшити їх розмір.
В обґрунтування заперечень зазначила, що наданий позивачем договір про надання правничої допомоги не містить конкретного переліку судових справ, у яких адвокат зобов`язувався надавати правничу допомогу, не визначає конкретного переліку послуг, їх вартості, а також не містить відомостей про конкретного адвоката, який мав здійснювати представництво інтересів клієнта. Крім того, на думку представника відповідачки, позивачем не надано належних доказів фактичного обсягу виконаних адвокатом робіт, часу, витраченого на їх виконання, та інших відомостей, необхідних для оцінки реальності й розумності заявлених витрат.
Також представник відповідачки заперечила доводи позивача про нібито умисне затягування розгляду справи, зазначивши, що відповідачка та її представники реалізовували надані законом процесуальні права, у тому числі право на професійну правничу допомогу та подання процесуальних документів, що саме по собі не може розцінюватися як зловживання процесуальними правами чи затягування розгляду справи.
Крім того, вказала, що у справі не визначено вартість майна, яке є предметом поділу між подружжям, а тому, на її думку, відсутні підстави для стягнення з відповідачки судового збору у максимальному розмірі.
З огляду на викладене, просила суд визнати заявлені позивачем витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 41 000,00 грн неспівмірними, необґрунтованими та такими, що підлягають зменшенню. 
Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 23.07.2026 року заяву про ухвалення додаткового рішення призначено до розгляду (а.с. 211 т. 2).
Сторони та їх представники в судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду, представники звернулися до суду з клопотаннями про розгляд заяви без їх участі та без участі сторін.
Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви, відповідно до вимог ч. 4 ст. 270 ЦПК України.
Фіксування судового засідання за допомогою технічних засобів фіксації судового процесу не здійснюється відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи.
Дослідивши матеріали справи, заяви, клопотання та заперечення сторін, суд вважає необхідним ухвалити додаткове рішення у справі, виходячи з такого.
Відповідно до п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення, є однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства.
Згідно із п. 1, 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає таке.
Відповідно до ч. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Згідно ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до ч.3 ст.141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Відповідно до ч.ч. 3,4 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі №826/1216/16 (провадження №11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004 у справі «Меріт проти України» заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
При цьому, суд зазначає, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, додатковій постанові Верховного Суду від 28 травня 2021 року у справі № 727/463/19, постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц та від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18.
Так, в питанні зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу варто враховувати висновки Об`єднаної Палати Верховного Суду у справі № 922/445/19, в якому, серед іншого наголошено, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт; суд з огляду на принципи диспозитивності та змагальності не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Подібні висновки можна також зустріти в ряді постанов Верховного Суду, зокрема, у справі № 922/3436/20, у справі № 910/7586/19, у справі № 910/16803/19. 
Таким чином, суд при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу перевіряє чи подавалось від іншої сторони клопотання про зменшення витрат і наскільки таке клопотання є обґрунтованим відносно критерію неспівмірності заявленого розміру витрат.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Наведений підхід до вирішення питання щодо відшкодування витрат на правничу допомогу є сталим та неодноразово викладався у постановах Верховного Суду, зокрема від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18), від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), від 07 липня 2021 року у справі № 910/12876/19 (провадження № 12-94гс20), від 14 листопада 2018 року у справі № 753/15687/15-ц, від 26 вересня 2018 року у справі № 753/15683/15, від 18 червня 2019 року у справі № 910/3929/18.
Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату певного гонорару, в контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи це питання, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).
За висновком, викладеним у пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Аналіз зазначеної постанови свідчить про те, що вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.
Згідно з висновком Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, зробленим у постанові від 06.03.2019 у справі № 922/1163/18, адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.
Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність".
У позовній заяві, на виконання вимог п. 9 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, позивачем зазначено, що він очікує понести витрати у зв`язку із розглядом справи, що складаються з витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 100 000,00 грн. (а.с. 1-30 т. 1)
У заяві про ухвалення додаткового рішення представник позивача зазначила, що позивач ОСОБА_1 фактично поніс витрати на професійну правничу допомогу у меншому розмірі, ніж було попередньо заявлено, а саме 41 000,00 грн., та просила стягнути з відповідачки саме зазначену суму (а.с. 166-183 т. 2).
На підтвердження витрат, які поніс позивач, до суду надано: договір АО № 63/24 про надання правової допомоги від 24.07.2024 року (а.с. 171-179 т. 2), платіжну інструкцію АТ КБ «ПриватБанк» від 25.12.2024 року на суму 41 000,00 грн. (а.с. 182 т. 2), рахунок на оплату № 47 від 17.12.2024 року на суму 41 000,00 грн. (а.с. 183 т. 2).
Як вбачається зі змісту п. 1.3 договору, під правовою допомогою для цілей даного договору сторони розуміють зокрема представництво інтересів замовника в судах, підготовка та подання процесуальних документів, моніторинг судових справ клієнта, надання інших видів правничої допомоги.
У відповідності до п. 1.4 договору про надання правової допомоги АО № 63/24 від 24.07.2024 року, конкретний обсяг та перелік послуг (правової допомоги), які виконавець надає замовнику згідно з умовами цього договору, визначається додатковими угодами, які є невід`ємними частинами до нього та мають бути складеними в письмовій формі.
За надану правову допомогу замовник сплачує виконавцю грошову винагороду - гонорар в розмірі та на умовах, визначених цим Договором та додатковими угодами до нього. На визначення розміру гонорару впливають строки та результати вирішення спірних правовідносин, ступінь важкості справи, обсяг правових послуг, необхідних для досягнення бажаного результату та належного виконання окремих доручень клієнта. Обсяг правової допомоги враховується при визначенні обґрунтованого розміру гонорару (п. 4.1-4.2 Договору).
Якщо інше письмово не визначено відповідним завданням, розмір грошового гонорару виконавця за послуги визначається, виходячи з фактичної кількості часу, витраченого фахівцями виконавця, та їх погодинних ставок, які встановлюються у додаткових угодах до цього договору (п. 4.3. Договору).
У відповідності до п. 4.6 Договору, надання виконавцем правової допомоги підтверджується актами здачі-прийняття робіт (надання послуг), які підписуються сторонами, як правило, щомісячно.
Проаналізувавши умови договору про надання правничої допомоги АО № 63/24 від 24.07.2024 року, суд дійшов висновку, що розмір гонорару адвоката за цим договором не є фіксованим, а визначається залежно від обсягу фактично наданої клієнту правничої допомоги.
За таких обставин суд частково погоджується із запереченнями представника відповідачки та приходить до висновку, що позивачем не надано належних і допустимих доказів, які б у повному обсязі підтверджували перелік виконаних адвокатом робіт, обсяг наданої правничої допомоги та її вартість відповідно до умов укладеного договору.
Водночас сама лише відсутність актів приймання-передачі наданих послуг чи інших документів, які деталізують обсяг виконаної роботи, не свідчить про те, що професійна правнича допомога позивачу взагалі не надавалася.
Як убачається з матеріалів справи, інтереси позивача протягом розгляду справи представляла адвокат, яка ознайомлювалася з матеріалами справи, брала участь у судових засіданнях, готувала та подавала процесуальні документи, зокрема письмові пояснення та заяву про ухвалення додаткового рішення. 
Отже, факт надання позивачу професійної правничої допомоги підтверджується матеріалами справи та не викликає у суду сумнівів.
За таких обставин суд вважає, що наявні підстави для відшкодування позивачу витрат на професійну правничу допомогу, однак не у заявленому розмірі, а лише в тому, який відповідає критеріям реальності, необхідності, розумності та співмірності, визначеним статтями 137, 141 ЦПК України та практикою Верховного Суду.
Крім того, суд критично оцінює доводи представника відповідачки про те, що договір про надання правничої допомоги не містить визначення конкретного адвоката, який надаватиме правничу допомогу позивачу. Зазначені твердження спростовуються умовами пункту 3.8 договору про надання правничої допомоги, яким передбачено, що правнича допомога клієнту надається адвокатами адвокатського об`єднання. 
Отже, сторони договору погодили порядок визначення адвоката, який здійснюватиме представництво інтересів клієнта, а тому відсутність у договорі зазначення прізвища конкретного адвоката не свідчить про неналежне оформлення договірних відносин чи відсутність факту надання правничої допомоги.
Враховуючи все вище викладене, характер спірних правовідносин, категорію справи (поділ спільного майна подружжя), її складність, тривалість розгляду, обсяг фактично наданої адвокатом правничої допомоги, кількість підготовлених процесуальних документів, участь представника позивача у судових засіданнях, а також керуючись критеріями реальності, необхідності, розумності та співмірності судових витрат, визначеними статтями 137, 141 ЦПК України та сформульованими у практиці Верховного Суду, суд дійшов висновку, що заявлений до стягнення розмір витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 41 000,00 грн. підлягає зменшенню.
При цьому суд враховує, що відшкодування витрат на професійну правничу допомогу має забезпечувати компенсацію стороні фактично понесених і необхідних витрат, однак не повинно призводити до покладення на іншу сторону надмірного та непропорційного фінансового тягаря.
За таких обставин суд вважає обґрунтованим і справедливим стягнути з відповідачки ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000,00 грн., який, на переконання суду, є співмірним зі складністю справи, обсягом фактично виконаної адвокатом роботи та відповідає принципам розумності і справедливості.
Разом з тим суд зазначає, що припинення чи розірвання договору про надання правничої допомоги з конкретним адвокатом та зміна представника не є тією обставиною, яка виключає можливість відшкодування судових витрат, в порядку передбаченому ЦПК України. 
Щодо розподілу судового збору, суд зазначає таке.
При зверненні до суду з позовом ОСОБА_1 сплатив судовий збір у розмірі 15 140,00 грн., що підтверджується наявною в матеріалах справи платіжною інструкцією (а.с. 8, 33 т. 1).
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Суд відхиляє заперечення представника відповідачки про відсутність підстав для стягнення судового збору у зазначеному розмірі з мотивів невизначеності вартості майна, яке є предметом поділу.
Як убачається з матеріалів справи, при зверненні до суду позивач сплатив судовий збір у розмірі 15 140,00 грн., визначений у відповідності до ціни позову у розмірі 4 789 382,00 грн., та який був прийнятий судом під час вирішення питання про відкриття провадження у справі. Позовна заява не залишалася без руху та не поверталася з підстав несплати або неповної сплати судового збору.
При цьому відповідачка та її представник, заперечуючи проти стягнення судового збору у зазначеному розмірі, не надали суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що вартість спірного майна є меншою, ніж визначена позивачем при зверненні до суду (чи у заяві про зменшення позовних вимог), або що судовий збір було сплачено з порушенням вимог Закону України «Про судовий збір». 
Зокрема, суду не надано висновку про вартість майна, звіту про його оцінку чи інших доказів, які б спростовували визначену позивачем ціну позову.
Самі лише припущення відповідачки щодо можливого завищення ціни позову та, як наслідок, розміру сплаченого судового збору, за відсутності належних доказів на їх підтвердження, не можуть бути підставою для відмови у відшкодуванні понесених позивачем судових витрат в цій частині.
За таких обставин суд дійшов висновку, що понесені позивачем витрати зі сплати судового збору у розмірі 15 140,00 грн. підлягають стягненню з відповідачки на його користь відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 137, 141, 270 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Ухвалити додаткове рішення у справі, яким стягнути з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000,00 грн. та судовий збір у розмірі 15 140,00 грн., а всього у розмірі 35 140 (тридцять п`ять тисяч сто сорок) гривень 00 копійок.
Додаткове рішення суду набирає законної сили через тридцять днів з моменту його підписання.
Додаткове рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з моменту його підписання.
Учасник справи, якому копію додаткового рішення суду не було вручено в день його підписання, має право на поновлення строку для апеляційного оскарження, якщо скаргу подано протягом тридцяти днів з моменту отримання його копії.
У разі апеляційного оскарження, додаткове рішення суду набирає законної сили з моменту прийняття апеляційним судом судового рішення про відмову у відкритті апеляційного провадження, повернення апеляційної скарги, закриття апеляційного провадження, залишення апеляційної скарги без розгляду або без задоволення.
Відомості про учасників справи:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 .
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 .

Суддя:           Л.М. Осіпенко