Справа № 420/28347/24 
Р І Ш Е Н Н Я 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2026 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі судді Вікторії ХОМ`ЯКОВОЇ, розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Державної казначейської служби України, про визнання протиправною бездіяльності та стягнення коштів, -
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивачка) звернулася до суду з адміністративним позовом Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (далі - позивач), Державної казначейської служби України (далі - відповідач), в якому просить:
визнати протиправним бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо не здійснення ОСОБА_1 перерахунку та виплати пенсії у розмірі відшкодування фактичних збитків відповідно до ст. 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" за період з 01.01.2015 по 30.06.2021 виходячи із 8 мінімальних пенсій за віком;
стягнути з держави Україна на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у сумі 658771,92 грн. заподіяної прийняттям неконституційного правового акта, шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України коштів з відповідного рахунку Державного бюджету.
Обґрунтовуючи свої вимоги, позивачка вказує, що перебуває на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Одеській області та отримує пенсію по інвалідності 2 групи, яка пов`язана з ліквідацією аварії на ЧАЕС та отримує пенсію в розмірі відшкодування фактичних збитків відповідно до ст. 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.02.1991 №796-ХІІ. З 01.01.2015 позивачці було обмежено розмір пенсії як для особи, яка отримувала пенсію відповідно до Закону № 796-ХІІ, у зв`язку із дією частини третьої статті 54 Закону № 796-ХП у редакції Закону № 76-VIII, яка згодом визнана неконституційною рішенням Конституційного Суду України від 07.04.2021 №1-р(ІІ)/2021. З огляду на вказане, позивачка вважає, що вона має право на відшкодування шкоди, завданої дією вказаної норми Закону № 796-ХІІ, в редакції Закону № 796-ХІІ за період з 01.01.2015 року по 07.07.2021, у розмірі 658771 грн. 92 коп. внаслідок виплати їй пенсії в розмірі, визначеному нормою закону, яку було визнано неконституційною рішенням Конституційного Суду України від 07.04.2021 №1-р(ІІ)/2021.
Ухвалою від 13.09.2024 суд відкрив провадження в адміністративній справі , вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
27.09.2024 до суду надійшов відзив відповідача-2 (Державної казначейської служби України), яким просить відмовити у задоволені позову, звертаючи увагу на тому, що Казначейство та його територіальні органи здійснюють казначейське обслуговування Державного бюджету України, а не уособлюють Державу. Держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді, зазвичай орган діями якого завдану шкоду. Належним відповідачем по справі є ГУ ПФУ в Одеській області, діями/бездіяльністю якого на думку позивачки, завдано їй шкоди.
Казначейство не заподіяло позивачці шкоди та у правовідносини з нею не вступало. Покликаючись на висновки Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/23967/16 та висновки Верховного Суду в інших справах, відповідач-2 вказує, що не допускається стягнення з Казначейства матеріальної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями або бездіяльністю органів державної влади при здійсненні ними своїх повноважень. Звертає увагу на пропуск строку звернення до суду (6 місяців). Право заявити позовні вимоги в частині стягнення відшкодування матеріальної шкоди завданої актами, що визнані неконституційними, обумовлюється таким моментом порушення права як визнання Закону неконституційним. Рішення Конституційного Суду України від 07.04.2021 № І-р (ІІ) 2021, на яке посилається позивачка, опубліковано, згідно з частиною 1 параграфу 73 Регламенту Конституційного Суду України, затвердженого постановою Конституційного Суду України від 22.02.2018 №1-пс/2018 не пізніше наступного робочого дня після його ухвалення - 08.04.2021. Отже, на думку Казначейства, саме з 08.04.2021 слід обчислювати строк на звернення до суду з адміністративним позовом.
30.09.2024 відповідачем-1 (ГУ ПФУ в Одеській області) надано до суду відзив, яким заперечує проти його задоволення, оскільки враховуючи статі 50 та 54 Закону № 796-ХІІ, постанову КМУ від 23.11.2011 №1210 "Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" з 01.03.2024 розмір пенсії позивачки становив 7299, 12 грн., де розмір пенсії по інвалідності - 7071,36 грн., додаткова пенсія інвалідам 2 групи з числа потерпілих ЧАЕС - 227,76 грн. Встановлений Головним управлінням розмір пенсії позивачки у сумі 7299,12 грн повністю відповідає нормам чинного законодавства, а отже в діях Головного управління відсутні ознаки протиправної поведінки. Звертає увагу суду на те, що згідно ч. 1 ст. 91 Закону України від 13.07.2017 № 2136-УШ "Про Конституційний Суд України", закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. Відповідно до ч. 1 ст. 97 Закону № 2136, суд у рішенні, висновку може встановити порядок і строки їх виконання, а також зобов`язати відповідні державні органи забезпечити контроль за виконанням рішення, додержанням висновку. У відповідності із зазначеними нормами Закону № 2136, Конституційний Суд України встановив строк втрати чинності законом, що визнаний неконституційним, а саме через три місяці з дня ухвалення рішення, тобто із 07.07.2021. До цього моменту діяла ст. 54 Закону № 796 у редакції, яка не передбачала перерахунку призначеної позивачки пенсії у розмірі 8 мінімальних пенсій за віком.
Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Учасники справи з клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні до суду не звертались.
З урахуванням викладеного, розгляд справи судом здійснено у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.
Обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має статус учасника ліквдації аварії на Чорнобильській АЕС 1 категорії, перебуває на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Одеській області та отримує пенсію по інвалідності 2 групи, відповідно до статті 54 Закону України від 28.02.1991 №796-ХІІ "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28 лютого 1991 року (далі - Закон 796). 
Згідно відомостей ПФУ. Розмір пенсії позивачки з 01.01.2015 складає 1414,01 грн., з 01.09.2015 - 1570,26 грн., з 01.05.2016 - 1640,26 грн., з 01.12.2016 - 1786,51 грн., з 01.05.2017- 1867,76 грн., з 01.10.2017 - 2042,76 грн., 01.12.2018 -2099,01 грн., 01.07.2019 - 2182,76 грн., 01.12.2019 - 2275,26 грн., 01.07.2020 - 2367,76 грн., 01.12.2020 - 2439,01 грн.
Позивачка 15.03.2024 звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, у якій просила відшкодувати матеріальну шкоду, яка виникла внаслідок обмеження максимального розміру виплачуваної пенсії в період з 01.01.2015 до 01.07.2021, оскільки відповідач повинен був виплачувати пенсію виходячи із 8 мінімальних пенсій за віком згідно до рішення Конституційного Суду України від 27.04.2021 №1-р(ІІ)/2021, але розмір пенсії був значно меншим.
01.04.2024 відповідач відмовив у відшкодуванні виходячи із відсутності на те підстав. Позивачці повідомлено, що її пенсію обчислено без врахування заробітної плати в мінімальному розмірі згідно з Порядком обчислення пенсій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 23.11.2011 №1210, та її розмір на 01.03.2024 становив 7299, 12 грн., де розмір пенсії по інвалідності - 7071,36 грн., додаткова пенсія інвалідам 2 групи з числа потерпілих ЧАЕС - 227,76 грн.
Позивачка вважає дії відповідача-1 щодо не здійснення виплати пенсії у розмірі відшкодування фактичних збитків відповідно до ст. 54 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” за період з 01.01.2015 по 30.06.2021 виходячи із 8 мінімальних пенсій за віком протиправними та такими, що суперечать чинному законодавству України, тому звернулась до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Згідно з частиною першою статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1- 4 цієї частини, та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю
Правовідносини щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їхнього життя і здоров`я, створення єдиного порядку визначення категорії зон радіоактивного забруднення територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту населення врегульовані Законом № 796-ХІІ. За змістом статті 1 Закону № 796-XII цей нормативно-правовий акт спрямований на захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та розв`язання пов`язаних з нею проблем медичного і соціального характеру, що виникли внаслідок радіоактивного забруднення території.
Пенсійне забезпечення осіб, які віднесені до І категорії постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи врегульовано положеннями статті 54 Закону № 796-XII, яка неодноразово зазнавала змін.
Обчислення і призначення пенсій по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання внаслідок Чорнобильської катастрофи із заробітку за межами зони відчуження провадиться на загальних підставах відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення" (№ 1788 - XII).
Приписами частини четвертої статті 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" у редакції Закону України "Про внесення змін і доповнень до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи"" від 06 червня 1996 року № 230/96-ВР, яка була чинною до внесення змін Законом України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" від 28 грудня 2014 року № 76-VIII, було передбачено таке:
"В усіх випадках розміри пенсій для інвалідів, щодо яких встановлено зв`язок з Чорнобильською катастрофою, не можуть бути нижчими:
по I групі інвалідності - 10 мінімальних пенсій за віком;
по II групі інвалідності - 8 мінімальних пенсій за віком;
по III групі інвалідності - 6 мінімальних пенсій за віком;
дітям-інвалідам - 3 мінімальних пенсій за віком".
28 грудня 2014 року прийнято Закон № 76-VIII, яким статтю 54 Закону № 796-XII викладено у такій редакції: "Пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи можуть призначатися за бажанням громадянина із заробітку, одержаного за роботу в зоні відчуження в 1986-1990 роках, у розмірі відшкодування фактичних збитків, який визначається згідно із законодавством. В усіх випадках розмір середньомісячної заробітної плати для обчислення пенсії за роботу у зоні відчуження у 1986- 1990 роках не може перевищувати 3,0 тис. карбованців. Умови, порядок призначення та мінімальні розміри пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи визначаються актами Кабінету Міністрів України з відповідних питань".
Конституційний Суд України в Рішенні від 07 квітня 2021 року № 1-р(ІІ)/2021 дійшов висновку, що положення частини третьої статті 54 Закону № 796-ХІІ у редакції Закону № 76-VIII не відповідають Конституції України (є неконституційними) та встановив, що громадяни України, на яких поширюється дія статті 54 Закону № 796-ХІІ, мають право на відшкодування шкоди, якої вони зазнали внаслідок дії частини третьої статті 54 цього Закону в редакції Закону №76-VIII. З метою реального поновлення у правах громадян України, на яких поширюється дія статті 54 Закону № 796-ХІІ, Конституційний Суд України вважав, що держава зобов`язана розробити порядок (юридичний механізм) відшкодування шкоди, якої вони зазнали внаслідок дії статті 54 Закону № 796-ХІІ у редакції Закону № 76-VIII.
Вищезазначене Рішення Конституційного Суду України не містить положень, які б визначали порядок виконання п. 4 щодо відшкодування такої шкоди громадянам України
Частинами першою та другою статті 152 Конституції України визначено, що закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Отже, визнана Конституційним Судом України неконституційною норма закону втрачає чинність лише з дня ухвалення відповідного рішення або пізніше (про що зазначається у рішенні Конституційного Суду України). Вказане свідчить про те, що Рішення Конституційного Суду України мають лише пряму (перспективну) дію в часі , змінюючи замість Верховної Ради України конкретні норми закону, гарантуючи, при цьому, конституційний принцип розподілу державної влади, стабільність суспільно-управлінських відносин в Україні та неможливість настання непередбачуваних наслідків, зокрема, для правової та бюджетної системи.
Рішення Конституційного Суду України від 07.04.2021 № 1-р(ІІ)/2021 не поширює свою дію на правовідносини, які виникли до дати втрати чинності нормативно-правого акту, визнаного неконституційним, тобто до 07.07.2021 включно.
Норми ч. 3 статті 152 Конституції України мають відсилочний характер, що передбачає наявність законодавчо врегульованого порядку та механізму, який би регулював відносини щодо відшкодування шкоди, завданої фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними. Проте, закон, який би встановлював порядок відшкодування державою матеріальної чи моральної шкоди, завданої актами і діями, що визнані неконституційними, на даний час не прийнятий.
Водночас, Цивільний кодекс України містить схожу за змістом із частиною 3 статті 152 Конституції України правову норму, яка викладена у статті 1175, відповідно до якої, шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.
Правові норми цієї статті також не визначають порядку відшкодування майнової шкоди, яка завдана актом, який визнаний неконституційним.
Ч. 1 ст. 1173 Цивільного кодексу України, на яку посилається позивачка, передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Суд вважає, що для настання відповідальності щодо відшкодування шкоди на підставі ст. 1173 ЦК України, необхідно, що б незаконність рішень, дій чи бездіяльності відповідачів була доведена в порядку адміністративного судочинства, що в даному спорі відсутнє.
Частиною 3 ст. 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" № 796-XII у редакції Закону № 76-VIII була визнана Конституційним Судому України такою, що не відповідає Конституції України, тобто є неконституційною. Конституційний Суд України не визнавав такі положення нормативно-правового акту незаконними, оскільки це не входить до повноважень Конституційного Суду України.
Таким чином, положення ст. 1173 ЦК України підлягають до застосування у випадку визнання судом незаконного рішення (дії, бездіяльності) органу державної влади, а не визнання Конституційним Судом України таких рішень такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).
Визнання Конституційним Судом України окремих положень закону неконституційними не вважається тотожним визнанню рішення незаконним. Визнання закону неконституційним не передбачає його скасування, а зумовлює втрату чинності з дня прийняття Конституційним Судом України рішення про його неконституційність або з дати втрати чинності нормативно-правого акту, визнаного неконституційним, якщо це передбачено у самому рішенні.
Стаття 1166 Цивільного кодексу України містить загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду. Відповідно до частини 1 статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Вказані норми не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, з тих підстав, що на момент нарахування та виплати позивачці пенсії в період 2015-2020 рр. Головне управління ПФУ в Одеській області діяло відповідно до правових норм, які були чинними і закріплювали відповідне право так діяти, а тому його дії чи рішення не можна визнати неправомірними, що є обов`язковою умовою для застосування цієї норми.
Позивачка вважає, що внаслідок застосування норм Закону, який визнаний неконституційним, вона недоотримала кошти, на які мала законні сподівання, і які б могла отримати за інших звичайних умов. З цього приводу, суд вважає за необхідне застосувати рішення Європейського суду з прав людини від 30.09.2014 року у справі "Петро Якович Петльований проти України" заява № 54904/08 як джерело права, яке є частиною національного законодавства. Відповідно до цього рішення Європейського суду з прав людини стаття 1 Протоколу № 1 захищає "майно", яке може бути або "існуючою річчю", або активами, включаючи вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він або вона має щонайменш "законне сподівання" успішного здійснення майнових прав. Коли майновий інтерес покладено в основу вимог, особа, якій він належить, може розглядатись як така, що має "законне сподівання", якщо є достатні підстави для цього інтересу в національному законодавстві, наприклад, коли є усталені прецеденти національних судів, що підтверджують його наявність. Можна сказати, що незаконне сподівання виникає, коли є спір щодо правильності тлумачення та застосування національного законодавства, і доводи заявника потім відхилюються національними судами (дивись Kopecky, згадуване вище, § 50).
Для створення законного сподівання, законна норма, на яку посилаються, має визначити певні правила для позову. Якщо законні вимоги, які мають бути дотримані, та інші параметри позову чітко не визначені, певна правова норма не може бути застосована для обґрунтування законного сподівання (дивись Klaus та Iouri Kiladze v. Georgia, № 7975/06, §§ 58-60, 2 лютого 2010).
У позивачки на момент отримання пенсійних виплат з 2015 по 2020 рр., не було законних сподівань на отримання пенсії в розмірі 8 мінімальних пенсій за віком, оскільки на цей момент діяли правові норми ч. 3 статті 54 Закону № 796 в редакції Закону №76-Ш , які визначали право позивачки на отримання пенсії в розмірах, встановлених актами КМУ, які були значно менше.
Суд з урахуванням рішення Європейського Суду з прав людини, вважає, що право на компенсацію шкоди, заподіяної внаслідок прийняття акта, який визнаний неконституційним, не може виникнути на підставі частини 3 статті 152 Конституції України, без відповідного закону, який визначає порядок реалізації цього права.
Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 46 КАС України відповідачем в адміністративній справі є суб`єкт владних повноважень, якщо інше не встановлено цим Кодексом.
Держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України, в межах позовних вимог.
Позивачами у справах про відшкодування шкоди, завданої актами та діями, що визнані неконституційними, є фізичні або юридичні особи, яким така шкода завдана. Своєю чергою, відповідно до статті 152 Конституції України така шкода відшкодовується державою. У зв`язку з особливою формою представництва держави у вигляді множинності осіб, які виступають від її імені, заходи щодо стягнення шкоди повинні бути спрямовані на конкретний державний орган, уповноважений виступати у цих відносинах від імені та в інтересах держави, але конкретного порядку та органу уповноваженого на відшкодування шкоди за частиною третьої статті 152 Конституції України на законодавчому рівні не закріплено.
Позивачка звернулась з позовом до Держави в особі Головного управління ПФУ , яке є самостійною юридичною особою та не відповідає за зобов`язаннями держави , які виникають при прийнятті закону, який в подальшому визнаний неконституційним. Конституція України визначає що відповідати за відшкодування шкоди, завданої неконституційними актами, має держава, а не конкретний суб`єкт владних повноважень і шкода завдається не бездіяльністю суб`єкта, який державу представляє, а самим неконституційним актом, під час його дії та застосування до особи. ГУ ПФУ в Одеській області не уповноважений виступати у цих відносинах відшкодування шкоди, яка завдана неконституційним актом, від імені та в інтересах держави.
Крім того, про порушення своїх прав чи законних інтересів саме Державною казначейською службою України позивачка не вказує, хоч зазначає другим відповідачем. Казначейська служба України та її територіальні органи дійснює безспірне списання коштів державного бюджету на виконання рішення суду, що набрало законної сили. Тобто, коли вже є рішення суду, яким встановлено зобов`язання держави щодо виплати коштів особі та визначена сума таких коштів, у конкретному, передбаченому приписами нормативно-правових актів випадку.
Що стосується звернення до суду з пропуском строку, то суд вважає, що на підставі аналізу положення статті 51 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", у разі порушення прав пенсіонера на отримання пенсії в належному розмірі органом, що призначає і виплачує пенсію, адміністративний позов з вимогами, пов`язаними з виплатами сум пенсії за минулий час, може бути подано без обмеження будь-яким строком.
Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 1 ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Аналіз наведених вище норм законодавства та фактично встановлені обставини у справі вказують на те, що підстави для задоволення позову про стягнення на користь позивача шкоди, завданої актом, що визнаний неконституційним, відсутні , а тому у його задоволенні потрібно відмовити.
Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів та органів, що вирішують спори, має бути належним чином викладено підстави, на яких вони ґрунтуються. Обсяг цього обов`язку щодо обґрунтовування рішення може бути різним залежно від характеру самого рішення і має визначатись з урахуванням обставин відповідної справи (рішення у справі "Гарсія Руїс проти Іспанії" (Garsia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26 із подальшими посиланнями).
Пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору та враховуючи не обґрунтованість заявлених вимог розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись ст.ст. 139, 243-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України , суд
ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Державної казначейської служби України про визнання протиправною бездіяльності та стягнення коштів - відмовити.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Вікторія ХОМ`ЯКОВА

.