ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

17 липня 2026 року 
м. Київ

справа № 751/6009/25
провадження № 61-3496св26

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 

Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., 

учасники справи: 
позивач -  ОСОБА_1 , 
відповідачка -  ОСОБА_2 , 
треті особи: Управління (служба) у справах дітей Чернігівської міської ради, Міністерство оборони України, 

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Чернігівського апеляційного суду від 10 лютого 2026 року в складі колегії суддів Шитченко Н. В., Висоцької Н. В., Мамонової О. Є., 

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог 

У липні 2025 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: Управління (служба) у справах дітей Чернігівської міської ради, Міністерство оборони України, в якому проси встановити факт, що він самостійно виховує та утримує двох неповнолітніх дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Позов обґрунтовано тим, що позивач перебував із ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, у якому ІНФОРМАЦІЯ_3 народилася дочка ОСОБА_3 , а ІНФОРМАЦІЯ_4 син ОСОБА_1 . 

Новозаводський районний суд м. Чернігова судовим наказом від 29 вересня 2021 року стягнув із ОСОБА_2 аліменти на дітей у розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, до досягнення старшою дитиною повноліття, починаючи з 31 серпня 2021 року. 

Новозаводський районний суд м. Чернігова рішенням від 28 лютого 2024 року визначив місце проживання малолітніх дітей разом із батьком ОСОБА_1 .

Указував, що мати дітей на день звернення з цим позовом проживає у Федеративній Республіці Німеччини, має іншу сім`ю та рідко буває в Україні. Позивач самостійно займається вихованням дітей та несе всі матеріальні витрати щодо їх утримання. 

ОСОБА_1 мобілізований до складу Збройних Сил України, проходить військову службу. 

Метою встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітніх дітей позивач указав подання рапорту про звільнення зі Збройних Сил України на підставі статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». 

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції 

Новозаводський районний суд м. Чернігова рішенням від 07 жовтня 2025 року позов задовольнив.

Встановив юридичний факт того, що ОСОБА_1 самостійно виховує
та утримує своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що досліджені судом обставини справи та надані позивачем докази на обґрунтування його вимог дають підстави для задоволення позовних вимог. 

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції 

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, Міністерство оборони України подало апеляційну скаргу. 
Чернігівський апеляційний суд постановою від 10 лютого 2026 року апеляційну скаргу Міністерства оборони України задовольнив, рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 07 жовтня 2025 року скасував та ухвалив нове судове рішення.

Відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Управління (служба) у справах дітей Чернігівської міської ради, Міністерство оборони України, про встановлення факту, що має юридичне значення. 

Вирішив питання щодо розподілу судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що згідно з вимогами закону доведенню у цій справі про встановлення бажаного для позивача юридичного факту підлягають як обставини самостійного виховання батьком дітей, так і їх самостійного утримання ним, оскільки за конструкцією статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» лише сукупність обставин виховання та утримання дитини/дітей однією особою створює підстави для її звільнення з військової служби.

У цій справі встановлено, що мати сплачує аліменти на дітей і заборгованість зі сплати аліментів відсутня. Крім того, мати дітей не позбавлена батьківських прав і має передбачений законом обов`язок щодо їх виховання. У зв`язку із зазначеним апеляційний суд виснував, що доводи позову ОСОБА_2 не знайшли підтвердження та спростовуються матеріалами справи і встановленими фактичними обставинами.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи особи, яка її подала 

13 березня 2026 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернувся
до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Чернігівського апеляційного суду від 10 лютого 2026 року у цій справі, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Як на підставу касаційного оскарження судового рішення заявник у касаційній скарзі посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України та вказує, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норм права, викладених у постанові Верховного Суду від 02 квітня 2025 року у справі № 127/3622/24, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Заявник указує на те, що з початку повномасштабного вторгнення держава визнала той факт, що він самостійно виховує двох малолітніх дітей і йому надавалася відстрочка, однак з травня 2024 року після внесення змін до Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» необхідною умовою для відстрочки від призову на військову службу стало, зокрема, самостійне виховання та утримання дитини за рішенням суду. 

Заявник звертався до суду з позовом про позбавлення матері дітей її батьківських прав, однак у задоволенні позову було відмовлено. Водночас мати дітей проживає в іншій країні та створила нову сім`ю і не займається вихованням їх спільних дітей. Суд апеляційної інстанції не оцінив свої висновки з точки зору співмірності втручання у права його малолітніх дітей, оскільки у цій справі є всі підстави визнати факт того, що заявник самостійно виховує та утримує двох неповнолітніх дітей.

Відзив на касаційну скаргу не подано.

Провадження у суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 08 травня 2026 року відкрив касаційне провадження у цій справі, витребував справу із суду першої інстанції, надав строк для подання відзиву на касаційну скаргу. 

У травні 2026 року справа надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини, встановлені судами 

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками неповнолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Сторони з 21 липня 2011 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано заочним рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 29 січня 2020 року у справі № 751/5000/19.

Старший державний виконавець Деснянського ВДВС у м. Чернігові Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) постановою від 20 жовтня 2021 відкрив виконавче провадження № НОМЕР_2 на виконання судового наказу № 751/6374/21, виданого 19 жовтня 2021 року Новозаводським районним судом м. Чернігова, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітніх дітей - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення старшою дитиною повноліття, починаючи з 31 серпня 2021 року.

Новозаводський районний суд м. Чернігова рішенням від 28 лютого 2023 року у справі № 751/4732/22 визначив місце проживання малолітніх дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно із довідками Чернігівської гімназії № 14 Чернігівської міської ради від 04 листопада 2024 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , навчаються у гімназії. Батько ОСОБА_1 постійно приділяє належну увагу вихованню дітей, регулярно відвідує батьківські збори, контролює успішність дочки та сина, дбає про матеріальне забезпечення та їх стан здоров`я. Мати ОСОБА_2 за 2021-2024 навчальні роки не брала участі у вихованні дітей, жодного разу до школи не з`являлась, успіхами та вихованням дітей не цікавиться.

У відповіді на адвокатський запит за підписом в. о. директора гімназії та класних керівників міститься інформація про те, що вихованням здобувачів освіти Чернігівської гімназії № 14, а саме: учня 6-Б (7-Б) класу ОСОБА_1 , та учениці 7-А (8-А) класу ОСОБА_5 упродовж тривалого часу (4 роки) займається винятково їхній батько ОСОБА_1 . Упродовж навчання ОСОБА_7 та ОСОБА_6 в закладі освіти батько постійно цікавиться навчанням та поведінкою своїх дітей, слідкує за записами у щоденниках сина та доньки, завжди попереджає класних керівників про відсутність (та її причину) дітей на заняттях. ОСОБА_1 бере активну участь у виховних заходах, постійно присутній на батьківських зборах, є активним учасником батьківських чатів. Часто спілкується з адміністрацією гімназії та класними керівниками, вносячи пропозиції щодо покращення організації освітнього процесу та безпеки в закладі освіти. Натомість мати ОСОБА_2 , за час навчання дітей в гімназії жодного разу не з`являлася в заклад освіти, навчальними досягненнями сина та дочки не цікавилася, у батьківському чаті - відсутня.

Згідно із характеристикою від 03 червня 2025 року, виданою керуючим ОЖБК м. Чернігова, ОСОБА_1 проживає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 разом з двома неповнолітніми дітьми: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Матір`ю дітей є ОСОБА_1 . У 2020 році мати та батько розлучилися. З цього часу діти проживають виключно з батьком, який їх повністю утримує, сам виховує та забезпечує усім необхідним. Мати участі у вихованні дітей не бере, життям дітей не цікавиться. З 2020 року відсутня за адресою місця проживання дітей. Батько дітей послідовний, організований, серед мешканців будинку користується повагою. Завжди ввічливий і готовий прийти на допомогу чоловік. Постійно робить свій внесок у розвиток будинку. Спиртними напоями не зловживає. 

Відповідно до довідки Чернігівського спортивного клубу «Рукопашний бій» від 04 червня 2025 року ОСОБА_1 дійсно займається в спортивному клубі протягом 5 років. Виключно батько дитини ОСОБА_1 займається вихованням дитини та сплачує за тренування і поїздки на змагання, за необхідний інвентар.

Згідно із повідомленням керівника дитячої студії танцю «Віта Денс» від 04 червня 2025 року виключно батько учениці ОСОБА_3 - ОСОБА_1 , здійснює оплату за тренування дочки у студії, а також оплачує її участь у змаганнях та пошив танцювальних костюмів.

За довідкою командира Військової частини НОМЕР_1 від 06 червня 2025 року ОСОБА_1 , 1982 року народження, перебуває на військовій службі за призовом під час мобілізації у Військовій частині НОМЕР_1 з 16 травня 2025 року.

29 листопада 2024 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та Дортмундом Фрідріхом-Майклом. 

Згідно із розрахунком заборгованості зі сплати аліментів, складеним головним державним виконавцем Титарчуком М. у ВП № НОМЕР_2, станом на 23 червня 2025 року заборгованість ОСОБА_2 зі сплати аліментів відсутня.

Відповідно до інформації ГЦОСІ ДПС України від 24 вересня 2025 року ОСОБА_2 з 2018 року виїжджала за кордон, з 09 червня 2022 року до лютого 2025 року постійно перебувала за кордоном, 02 лютого 2025 року в`їжджала в Україну, з 05 лютого 2025 року виїхала за кордон та не поверталась. 

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги та врахувавши позиції усіх учасників справи, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає. 

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам процесуального закону оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції відповідає. 

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні
та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася
до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство
та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Відповідно до статті 18 СК України кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу.

Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист (частина десята статті 7 СК України).

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

За частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя
у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду,
що набрало законної сили. Під час вчинення дій, пов`язаних з розлученням дитини з одним або обома батьками, а також інших дій, що стосуються дитини, в порядку, встановленому законом, судом заслуховується думка та побажання дитини (стаття 14 Закону України «Про охорону дитинства»).

Статтею 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого
частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

За положеннями частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно зі статтею 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані
з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін. Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України). 
Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.

Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується
або припиняється.

Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.

СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови
від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.

Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків із виховання дитини.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду
від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22, провадження № 61-8488св23.

Відповідно до статей 180, 181 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину
до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Верховний Суд уже зауважував, що встановлення певних фактів має на меті підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення
для охорони прав та інтересів особи, або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав, або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (постанови Верховного Суду від 07 лютого 2024 року у справі № 569/18407/22, провадження № 61-17672св23; від 11 грудня 2024 року у справі № 569/2642/23, провадження № 61-6513св24).

У справі, яка переглядається, спір стосується встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком дітей без участі матері.

Позивач у позовній заяві зазначав, що факт самостійного виховання та утримання ним його двох дітей без участі матері є підставою для подання рапорту про звільнення зі Збройних Сил України на підставі статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». ОСОБА_1 підтвердив це у касаційній скарзі.

Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає
у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб
без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності (стаття 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»). 

Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України
є конституційним обов`язком громадян України (стаття 65 Конституції України).

Порядок звільнення з військової служби визначений статтею 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Верховний Суд зауважує, що саме по собі бажання подати рапорт про звільнення зі Збройних Сил України після встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей без участі матері не є підставою для відмови у позові, водночас такі позовні вимоги підлягають доведенню відповідними засобами доказування.

При цьому проживання матері дитини за іншою адресою, в тому числі і закордоном, не може бути підставою для встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком, оскільки це не перешкоджає матері спілкуватися та брати участь у вихованні дитини.

Як зазначалося вище, сімейні відносини базуються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Загальні засади (принципи) мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

Справедливість - це одна з основних засад права, яка є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Зазначені правові висновки щодо дотримання принципу справедливості висловив Конституційний Суд України у рішеннях від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003,
від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004.

Окреме проживання батьків, визначення місця проживання дитини з батьком
не можуть розцінюватися як самостійне виховання батьком дитини.

Такі висновки викладені в постанові Верховного Суду від 22 червня 2026 року у справі № 529/622/24, провадження № 61-4903св26. 

Під час вибору і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Колегія суддів Верховного Суду у цій справі звертає увагу на те, що відповідно до пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин під час дії воєнного стану, зокрема, коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду.

Тобто законодавець в указаній вище нормі передбачив, що для отримання відповідного права, передбаченого пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», в судовому порядку має бути доведено одночасне існування двох обставин: самостійного виховання дитини (дітей) та самостійне утримання цієї дитини (дітей). 

У справі, яка переглядається, позивач зазначав, що самостійно виховує та утримує своїх неповнолітніх дітей.

Разом з тим, апеляційний суд установив, що мати дітей сплачує аліменти на дітей і заборгованість зі сплати аліментів відсутня. Крім того, суд апеляційної інстанції установив, що мати дітей не позбавлена батьківських прав і має дійсний передбачений законом обов`язок щодо їх виховання.

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-499цс19).

З огляду на викладене колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про те, що позивачем не надано беззаперечних доказів того, що відповідачка умисно ухиляється від виконання батьківських обов`язків та/або доказів ухилення матері від участі у вихованні та утриманні своїх неповнолітніх дітей.

При цьому проживання матері окремо не може бути підставою для встановлення у цій справі факту самостійного виховання дітей батьком, оскільки зазначене не перешкоджає матері спілкуватися та брати участь у вихованні дітей. 

Так само судами під час розгляду справи не встановлено, що вказані та/або інші обставини свідчать, що мати дітей не здатна виконувати свої батьківські обов`язки чи позбавлена у визначений законом спосіб можливості здійснення своїх батьківських прав стосовно дітей.

Водночас встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

Також колегія суддів відхиляє посилання заявника на неврахування судом апеляційної інстанції положень пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у редакції, чинній на час звернення позивача до суду), оскільки з огляду на відсутність підстав для встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей батьком та ухвалення відповідного судового рішення, підстави, визначені вказаною нормою для звільнення з військової служби, не застосовуються.

Таким чином, суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи заявника щодо неврахування судами попередніх інстанцій висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 02 квітня 2025 року у справі № 127/3622/24, відхиляються колегією суддів, оскільки оскаржуване судове рішення, з урахування встановлених обставин, не суперечать висновкам, викладеним в указаній постанові Верховного Суду. 

Доводи касаційної скарги в їх сукупності зводяться до незгоди з оскарженим судовим рішенням і такі доводи не дають передбачених законом підстав для скасування оскарженого рішення, яке відповідає вимогам щодо його законності та обґрунтованості. 

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновку суду апеляційної інстанції, Верховний Суд виходить із того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вмотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків апеляційного суду.

Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони, хоча пункт 1 статті 6 і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент (рішення у справі від 09 грудня 1994 року «RUIZ TORIYA v. SPAINE», заява № 18390/91, § 29). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі від 27 вересня 2001 року «HIRVISAARI v. FINLAND», заява № 49684/99, § 2).

Враховуючи вимоги статті 400 ЦПК України щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції, у Верховного Суду відсутні підстави для перегляду оскаржуваних судових рішень. 

Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховним Судом не встановлено.

Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення

Суд апеляційної інстанції відповідно до вимог статті 367 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді.

Доводи касаційної скарги про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права є безпідставними, не спростовують висновків суду апеляційної інстанції і не дають підстав для скасування оскарженого судового рішення. 

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування постанови Чернігівського апеляційного суду від 10 лютого 2026 року, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржене судове рішення - без змін. 

Щодо судових витрат

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 

Постанову Чернігівського апеляційного суду від 10 лютого 2026 року залишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Судді	В. В. Сердюк	

	О. М. Осіян  	
		
	Н. Ю. Сакара