Справа № 369/1348/26
Провадження № 2-а/369/162/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 липня 2026 року Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:
cудді Лапченко О.М.,
за участі секретаря Дубицької М.І., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві адміністративний позов ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції України про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності,

встановив: 

позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Департаменту патрульної поліції про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, а також про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення.
У позовній заяві зазначено, що постановою серії ЕНА № 6529622 від 18.01.2026, винесеною інспектором взводу № 1 роти № 1 батальйону № 1 Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції, позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 грн за невиконання вимог дорожнього знака 5.16. Позивач просить суд: визнати протиправною та скасувати постанову серії ЕНА № 6529622 від 18.01.2026 про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП; закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення; стягнути з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань судові витрати зі сплати судового збору.
На обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 18.01.2026 під час руху транспортним засобом в місті Одесі був зупинений працівником патрульної поліції, який повідомив про порушення ним вимог дорожнього знака 5.16. Із висновками інспектора позивач не погодився та пояснив, що порушення Правил дорожнього руху не вчиняв, оскільки виїзд із перехрестя з круговим рухом здійснював із крайньої правої смуги, а не з лівої, як стверджував поліцейський. Позивач вказує, що під час розгляду справи про адміністративне правопорушення було порушено вимоги Кодексу України про адміністративні правопорушення. Зокрема, йому не було роз`яснено процесуальні права, передбачені статтею 268 КУпАП, не надано можливості повноцінно висловити свої пояснення та заперечення, не досліджувалися докази, не розглядалися його доводи, а фактичний розгляд справи не проводився. Крім того, позивач зазначає, що в оскаржуваній постанові не конкретизовано, у чому саме полягало порушення вимог дорожнього знака 5.16, не наведено опису конкретних дій водія, які стали підставою для притягнення до адміністративної відповідальності, що, на його думку, позбавляє можливості зрозуміти суть інкримінованого правопорушення та належним чином реалізувати право на захист. Також позивач посилається на відсутність належних і допустимих доказів вчинення ним адміністративного правопорушення. Зазначає, що в постанові відсутні відомості про технічний засіб, за допомогою якого здійснювалася фото- чи відеофіксація події, а зазначення лише напису «Відео471211» не дає можливості ідентифікувати такий технічний засіб. На думку позивача, за таких обставин будь-які матеріали відеофіксації не можуть вважатися належними та допустимими доказами. Позивач вважає, що відповідачем не доведено наявності у його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП, а сама постанова не може бути єдиним доказом його вини. На підтвердження своїх доводів він посилається на положення Конституції України, Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кодексу адміністративного судочинства України, практику Верховного Суду та практику Європейського суду з прав людини щодо принципу презумпції невинуватості, обов`язку суб`єкта владних повноважень довести правомірність свого рішення та необхідності доведення вини особи належними і допустимими доказами.
З огляду на викладене позивач вважає оскаржувану постанову незаконною, такою, що винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим просить суд задовольнити позов у повному обсязі.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02.02.2026 2026 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.
Позивач у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. До суду подав заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. 
Представник відповідача подав до суду письмовий відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваної постанови.
У відзиві зазначено, що 18.01.2026 інспектором 1-го взводу 1-ї роти 1-го батальйону полку Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції лейтенантом поліції Роззувайлом Д.В. під час несення служби за адресою: м. Одеса, вул. Об`їзна дорога, 22, було виявлено транспортний засіб марки LAND ROVER RANGE ROVER, державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням позивача, який, перебуваючи у крайній лівій смузі руху, що відповідно до дорожнього знака 5.16 дозволяла рух лише прямо, здійснив поворот праворуч, чим порушив вимоги пункту 8.4 Правил дорожнього руху України та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене частиною першою статті 122 КУпАП.
Представник відповідача зазначив, що після виявлення порушення транспортний засіб був законно зупинений працівниками поліції для встановлення обставин події та вирішення питання щодо притягнення водія до адміністративної відповідальності. При цьому наголошував, що дорожній знак 5.16 «Напрямки руху по смугах» належить до інформаційно-вказівних знаків, які визначають дозволені напрямки руху по кожній смузі, а тому його вимоги є обов`язковими для всіх учасників дорожнього руху.
На підтвердження вини позивача відповідач послався на долучений до матеріалів справи відеозапис, на якому, за його твердженням, зафіксовано рух автомобіля позивача крайньою лівою смугою, яка дозволяла рух лише прямо, та подальше здійснення ним повороту праворуч, що свідчить про невиконання вимог дорожнього знака 5.16. Представник відповідача вказував, що при винесенні постанови інспектором було виконано вимоги статей 251, 252 та 280 КУпАП, а оцінка доказів здійснювалася на підставі їх всебічного, повного та об`єктивного дослідження. Крім того, відповідач заперечував доводи позивача щодо порушення процедури розгляду справи про адміністративне правопорушення. У відзиві зазначено, що перед розглядом справи позивачу були роз`яснені його права, передбачені статтею 268 КУпАП, а також положення статті 63 Конституції України. При цьому позивач, за твердженням відповідача, не скористався правом надати письмові пояснення, не заявляв будь-яких письмових клопотань чи заяв під час розгляду справи, після чого був ознайомлений із постановою, порядком та строками її оскарження.
Окремо представник відповідача звернув увагу суду на те, що справа розглядалася у порядку скороченого провадження, передбаченого статтею 258 КУпАП. Посилаючись на рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2015 та зміни до статті 258 КУпАП, внесені Законом України № 596-VIII, відповідач зазначив, що закон прямо дозволяє працівникам Національної поліції у справах про порушення правил дорожнього руху не складати протокол про адміністративне правопорушення, а розглядати справу та виносити постанову безпосередньо на місці вчинення правопорушення. На підтвердження цієї правової позиції відповідач послався на практику Верховного Суду, зокрема постанови від 14.03.2018 у справі № 760/2846/17 та від 14.02.2018 у справі № 536/583/17.
Щодо доводів позивача про відсутність у постанові відомостей про технічний засіб, за допомогою якого здійснювалася відеофіксація, представник відповідача зазначив, що у пункті 7 постанови міститься запис «Відео471211», а до матеріалів справи долучено відеозапис із портативної нагрудної камери поліцейського. Відповідач наголосив, що зазначений відеозапис є належним та допустимим доказом відповідно до статті 251 КУпАП, а чинне законодавство не містить обов`язку зазначати у постанові модель чи найменування технічного засобу, яким здійснювався відеозапис.
На підтвердження цієї позиції відповідач послався на статтю 283 КУпАП, положення Інструкції, затвердженої наказом МВС України № 1395 від 07.11.2015, Інструкції, затвердженої наказом МВС України № 1026 від 18.12.2018, а також на статтю 40 Закону України «Про Національну поліцію», яка передбачає право поліцейських використовувати портативні відеореєстратори та інші технічні засоби фото- і відеофіксації.
Також представник відповідача зазначив, що поданий до суду відеозапис відображає дату, час та місце вчинення адміністративного правопорушення, транспортний засіб позивача із державним номерним знаком та сам момент порушення Правил дорожнього руху, а тому відповідає вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності доказів, встановленим статтями 72–76 КАС України та статтею 251 КУпАП. Заперечуючи доводи позивача про нероз`яснення процесуальних прав, представник відповідача також послався на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 17.05.2018 у справі № 753/4366/17, відповідно до якої сам по собі факт нероз`яснення окремих процесуальних прав не спростовує факту вчинення адміністративного правопорушення та не є безумовною підставою для скасування постанови. Крім того, відповідач зазначив, що відповідно до статті 77 КАС України позивач повинен довести обставини, на яких ґрунтуються його вимоги, однак жодних належних доказів, які б спростовували факт вчинення ним адміністративного правопорушення або підтверджували неправомірність дій працівника поліції, суду не надано.
Посилаючись на норми Конституції України, Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кодексу адміністративного судочинства України, Законів України «Про Національну поліцію» та «Про дорожній рух», Правила дорожнього руху України, а також практику Верховного Суду, представник відповідача дійшов висновку, що інспектор діяв у межах наданих законом повноважень, із дотриманням встановленої процедури, а оскаржувана постанова є законною, обґрунтованою, прийнятою на підставі належних доказів та такою, що відповідає вимогам чинного законодавства, у зв`язку з чим просив суд відмовити у задоволенні адміністративного позову повністю. 
Суд, дослідивши матеріали адміністративної справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази в їх сукупності, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив таке. 
Відповідно до п.4 ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановлено цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. 
18.01.2026 інспектором взводу № 1 роти № 1 батальйону № 1 Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції лейтенантом поліції Роззувайлом Дмитром Віталійовичем було винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕНА № 6529622.
У вказаній постанові зазначено, що 18.01.2026 о 22 год. 19 хв. 14 сек. у м. Одесі за адресою: вул. Об`їзна дорога, 22, Германчук Юрій Юрійович, керуючи транспортним засобом, не виконав вимогу дорожнього знака 5.16 «Напрямки руху по смугах», чим порушив вимоги пункту 8.4 Правил дорожнього руху України та вчинив адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена частиною першою статті 122 КУпАП.
Вказаною постановою на позивача накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 грн.
Позивач, вважаючи постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕНА № 6529622 від 18.01.2026 протиправною та такою, що винесена без належних правових підстав і з порушенням вимог законодавства, звернувся до суду з даним адміністративним позовом про її скасування та закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення.
Щодо постанови про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення, суд зазначає таке. 
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст.245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Пунктом 11 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.
Положеннями п. 8 ч. 1 ст. 23 вказаного Закону зазначено, що у випадках, визначених законом, поліція здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.
Відповідно до ст. 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення громадського порядку, правил дорожнього руху, правил паркування транспортних засобів, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту, правил, спрямованих на забезпечення схоронності вантажів на транспорті, а також про незаконний відпуск і незаконне придбання бензину або інших паливно-мастильних матеріалів (зокрема, частини перша, друга, третя, п`ята і шоста статті 122). Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.
Частинами другою та четвертою статті 258 КУпАП передбачено, що у справах про адміністративні правопорушення, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, протокол про адміністративне правопорушення не складається, а уповноваженою посадовою особою на місці вчинення правопорушення виноситься постанова.
Таким чином, сама по собі відсутність протоколу у даній справі не свідчить про порушення процедури притягнення особи до адміністративної відповідальності.
Відповідно до статті 14 Закону України «Про дорожній рух» та пунктів 1.3, 1.9 Правил дорожнього руху України учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги Правил дорожнього руху, а особи, які їх порушують, несуть відповідальність згідно із законом.
Пунктом 8.1 Правил дорожнього руху встановлено, що регулювання дорожнього руху здійснюється, зокрема, за допомогою дорожніх знаків.
Відповідно до пункту 8.4 Правил дорожнього руху дорожні знаки поділяються на відповідні групи, а інформаційно-вказівні знаки запроваджують або скасовують певний режим руху.
Згідно з розділом 33 Правил дорожнього руху дорожній знак 5.16 «Напрямки руху по смугах» визначає кількість смуг на перехресті та дозволені напрямки руху по кожній із них, а тому його вимоги є обов`язковими для виконання всіма водіями.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Положеннями ст. 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Статтею 251 КУпАП передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Згідно ст. 252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Частинами 1, 2 статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Так, судом досліджено наданий відповідачем компакт-диск із відеозаписом.
Із переглянутого судом відеозапису вбачається, що запис розпочинається вже після зупинки транспортного засобу позивача працівниками поліції. На відеозаписі зафіксовано спілкування інспектора поліції з водієм, під час якого інспектор повідомляє про нібито вчинене порушення вимог дорожнього знака 5.16 та пояснює причину зупинки транспортного засобу. Водночас позивач із самого початку спілкування не погоджується із твердженнями працівника поліції, заперечує факт порушення Правил дорожнього руху. 
При цьому будь-якого відеозапису безпосереднього моменту руху транспортного засобу, розташування його на проїзній частині, проїзду перехрестя, дорожньої розмітки, дорожнього знака 5.16 чи самого моменту вчинення адміністративного правопорушення на наданому суду відеозаписі не міститься.
Отже, наданий відповідачем відеозапис лише фіксує подальше оформлення адміністративного матеріалу після зупинки транспортного засобу та не підтверджує безпосередньо факту вчинення позивачем інкримінованого адміністративного правопорушення.
Посилання представника відповідача на те, що саме відеозапис підтверджує факт руху автомобіля позивача крайньою лівою смугою із подальшим поворотом праворуч, не знайшли свого підтвердження під час безпосереднього дослідження доказу судом.
Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що сама лише постанова про притягнення до адміністративної відповідальності або пояснення працівника поліції не можуть бути достатнім доказом вини особи.
Так, у постанові Верховного Суду від 26 квітня 2018 року у справі № 338/1/17 зазначено, що постанова про адміністративне правопорушення є рішенням суб`єкта владних повноважень і сама по собі не може бути належним та достатнім доказом вчинення особою адміністративного правопорушення.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 08 липня 2020 року у справі № 463/1352/16-а, від 30 травня 2018 року у справі № 337/3389/16-а, а також від 31 січня 2019 року у справі № 464/2309/17, в яких суд зазначив, що візуальне спостереження працівника поліції може бути доказом лише тоді, коли воно належним чином зафіксоване у встановленому законом порядку та підтверджується належними і допустимими доказами.
Крім того, Верховний Суд у постановах від 08 листопада 2018 року у справі № 201/12431/16-а, 23 жовтня 2018 року у справі № 743/1128/17, 15 листопада 2018 року у справі № 524/5536/17 та 24 липня 2019 року у справі № 161/10598/16-а наголосив, що саме на суб`єкта владних повноважень покладається обов`язок доведення правомірності прийнятого рішення та наявності у діях особи складу адміністративного правопорушення.
Оцінивши надані сторонами докази у їх сукупності, суд доходить висновку, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів, які б беззаперечно підтверджували факт порушення позивачем вимог дорожнього знака 5.16, оскільки відеозапис моменту вчинення адміністративного правопорушення відсутній, а наданий суду запис фіксує виключно спілкування інспектора поліції з водієм після зупинки транспортного засобу.
За таких обставин відповідач не виконав покладений на нього законом обов`язок довести правомірність прийнятої постанови та не довів поза розумним сумнівом факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 122 КУпАП.
Ухвалюючи дане судове рішення, суд керується ст.322 КАС України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
У рішенні “Петриченко проти України” (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими. Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
Відповідно до ст. 78 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Таким чином, у справах з приводу оскарження актів індивідуальної дії, складених суб`єктами владних повноважень, обов`язок по доведенню правомірності їх складання, покладається саме на зазначених осіб.
Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях неодноразово вказував на те, що у випадку, коли викладена в протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак складу правопорушення, суд не має права самостійно редагувати її, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу, оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом.
З урахуванням викладеного, суд вважає, що жодних доказів на спростування наведеного відповідач не надав, у той час як саме на відповідача як суб`єкта владних повноважень діючим законом покладено обов`язок щодо доказування правомірності своїх дій та рішення.
Суд також зазначає, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а доки суд не має достовірного знання про будь-які події, вони мають тлумачитися саме як припущення про існування певних фактів.
Крім того, суд звертає увагу на те, що будь-яке провадження у справі про адміністративне правопорушення повинне відбуватися з дотриманням процедури його здійснення, у тому числі і порядку розгляду самої справи, що унормований статтею 279 КУпАП.
Так, згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 7 КУпАП провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.
Таким чином, зважаючи на викладене та встановлені судом обставини, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги та скасувати постанову про притягнення позивача до адміністративної відповідальності. 
На час розгляду справи особливості провадження у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності визначені статтею 286 КАС України. 
Згідно пункту третього частини третьої вищенаведеної статті Кодексу встановлено, що за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення. 
А тому суд закриває провадження у справі про адміністративне правопорушення, оскільки відповідно до ст.247 КУпАП провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю в зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення, але прийняття відповідного рішення про закриття провадження у справі відноситься відповідно до вимог ч.1 ст.222, п.1 ч.1 ст.247, п.3 ч.1 ст.284 КУпАП до компетенції органів, які уповноважені законом на розгляд даної категорії справ про адміністративні правопорушення та до компетенції суду при розгляді відповідно до вимог ст.286 КАС України позовів з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності, судом перевіряється законність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень у таких справах, за наслідками чого суд має право визнати незаконними і скасувати рішення про накладення адміністративного стягнення і закрити справу про адміністративне правопорушення.
Зазначене свідчить про те, що адміністративні суди наділені повноваженнями закривати провадження по справах про адміністративні правопорушення.
На підставі викладеного, з урахуванням встановлених КАС України завдань адміністративного судочинства, суд дійшов висновку про необхідність закриття справи про адміністративні правопорушення.
Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
З урахуванням викладеного, зважаючи на задоволення позовних вимог, суд дійшов висновку про необхідність стягнення на користь позивача судового збору, сплаченого ним за подання позовної заяви до суду, в розмірі 665 гр. 60 коп. 
На підставі викладеного та керуючись ст. 5-7, 77, 90, 139, 241-246, 286 КАС України, суд, 

п о с т а н о в и в: 

адміністративний позов ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про визнання протиправною та скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення – задовольнити. 
Скасувати постанову інспектора 1-го взводу 1-ї роти 1-го батальйону полку Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції Роззувайла Дмитра Віталійовича у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕНА № 6529622 від 18 січня 2026 року, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення із накладенням адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 340 грн, а провадження у справі про адміністративне правопорушення – закрити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції (код ЄДРПОУ 40108646, адреса: 03048, м. Київ, вул. Федора Ернста, 3) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 665 грн 60 коп. 
Учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Шостого апеляційного адміністративного суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя -          Лапченко О.М.

09.07.2026