Справа № 357/1733/26
Провадження № 2/357/3381/26
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
14 вересня 2026 року місто Біла Церква
Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі: головуючого судді - Бондаренко О. В., за участю секретаря судового засідання - Шлейко О.І., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні у залі суду № 3 цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АРТЕМІДА - Ф» до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості,
В С Т А Н О В И В :
03.02.2026 представник позивача, адвокат Бачинський Остап Михайлович, звернувся до суду з вказаним позовом, шляхом направлення через підсистему «Електронний суд», обґрунтовуючи тим, що 20.08.2020 між ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФОРЗА» та ОСОБА_1 укладено Договір про надання позики на умовах фінансового кредиту №000200814693, у електронній формі на умовах Пропозиції (оферти) укладення договору про надання кредиту (далі - Оферта), що опублікована на веб-сайті www.forzacredit.com.ua, підписана електронним цифровим підписом ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФОРЗА» та акцептована відповідачем, шляхом підписання електронним підписом відповідача заяви-формуляра про акцептування оферти №000200814693 від 20.08.2020 про прийняття пропозиції ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФОРЗА» укласти договір про надання позики на умовах фінансового кредиту на визначених умовах. Згідно з умовами Кредитного договору, кредитодавець надав відповідачу грошові кошти (кредит) у гривні на умовах передбачених Договором позики №000200814693 у розмірі 4529,00 грн, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених Договором позики, з кінцевим терміном погашення не пізніше 03.09.2020 (п.п.5.5. п.5.), процента ставка в день складає 1.85% (п.п.5.12. п.5.) та процентною ставкою 2,5% за кожен день, яка застосовується у разі прострочення користування коштами поза межами строку дії Договору позики (п.п.5.13. п.5). Відповідач погасив проценти за користування кредитом в сумі 1256,85 грн, внаслідок чого оформив 04.09.2020 пролонгацію кредиту, що передбачена п.п.5.9. п.5 Договору позики, та в подальшому продовжив користування коштами в розмірі 4529,00 грн ще на 15 днів, кінцева дата погашення кредиту 19.09.2020 р., що підтверджено Графіком платежів (Додаток до договору про надання позики на умовах фінансово кредиту №000200814693.1 від 04.09.2020), після чого погасив проценти за користування кредитом в сумі 1256,85 грн, внаслідок чого оформив 20.09.2020 ще раз пролонгацію кредиту, та в подальшому продовжив користування коштами в розмірі 4529,00 грн ще на 15 днів, кінцева дата погашення кредиту 05.10.2020, що підтверджено Графіком платежів (Додаток до договору про надання позики на умовах фінансово кредиту №000200814693.2 від 20.09.2020). 30.06.2021 між ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФОРЗА» та ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АРТЕМІДА-Ф» укладено договір факторингу №20210630-Ф/2 від 30.06.2021, згідно якого ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АРТЕМІДА-Ф» набуло статусу кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які являлись боржниками ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФОРЗА», включно і до ОСОБА_1 . У зв`язку із неналежним виконанням зобов`язань за договором позики, станом на 30.01.2026 заборгованість відповідача становить 16 953,35 грн та складається з: залишку заборгованості за тілом - 4 529,00 грн; залишку заборгованості по процентам за користування - 1 256,85 грн; залишку заборгованості по простроченим процентам за користування поза межами строку дії договору (нараховано Новим кредитором за період 01.07.2021 р. по 28.09.2021 р.) - 10 190,25 грн; інфляційне збільшення - 977,25 грн (нараховано Новим кредитором за період 06.10.2020 по 23.02.2022). Тому, просив у судовому порядку стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АРТЕМІДА - Ф» заборгованість за Договором про надання позики на умовах фінансового кредиту №000200814693 від 20.08.2020 у розмірі 16 953,35 грн, судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2662,40 грн та витрати на правничу допомогу у розмірі 7000,00 грн.
12.02.2026, після отримання відповіді на запит щодо зареєстрованого місця проживання відповідача, суддею постановлено ухвалу, якою прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання на 24.03.2026 - 12:00.
24.03.2026 судом постановлено ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про відкладення засідання на 07.05.2026 - 12:00, згідно ч.2, ч.4 ст. 223 ЦПК України.
05.05.2026 відповідач - ОСОБА_1 подав до суду відзив на позовну заяву, шляхом направлення у системі «Електронний суд», у якому зазначив, що вимоги позивача ним не визнаються у повному обсязі з наступних причин: 1) факт передачі кредитних коштів не доведено та спростовується офіційною банківською випискою по картці НОМЕР_1 за період 01.08.2020 - 30.08.2020, яка є офіційним банківським первинним документом у розумінні ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Аналіз усіх операцій по картці за 20.08.2020 свідчить про таке, жодного надходження у розмірі 4529,00 грн від ТОВ «ФК «Форза» або будь-якої іншої особи не зафіксовано. Таким чином, офіційна банківська виписка прямо спростовує твердження позивача та його «Довідку про ідентифікацію», яка є лише внутрішнім одностороннім документом, складеним самим первісним кредитором ТОВ «ФК «Форза» та не підкріпленим банківськими даними. Внутрішня довідка кредитора без підтвердження банківською випискою не є належним та допустимим доказом; 2) недостатні докази відступлення права вимоги до відповідача (відповідно до статей 512-514 та 1077-1078 ЦК України). Позивач стверджує, що набув права вимоги до Відповідача на підставі Договору факторингу № 20210630-Ф/2 від 30.06.2021 та надає «Витяг з Реєстру прав вимог № 1 до Договору факторингу №20210630-Ф/2 від 30 червня 2021 року». Однак платіжні доручення № 279 від 05.07.2021 та № 282 від 14.07.2021 підтверджують лише загальні перекази коштів від ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» на рахунок ТОВ «ФК «Форза» на суми 400000,00 грн та 84 618,00 грн відповідно, проте ці платіжні доручення жодним чином не ідентифікують борг конкретно відповідача як складову цих платежів. Тому, просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.
07.05.2026 судом постановлено ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про відкладення засідання на 21.07.2026- 11:30, для реалізації учасниками справи права на подання заяв щодо спору.
11.05.2026 представник позивача, адвокат Бачинський Остап Михайлович, подав до суду відповідь на відзив, у якій зазначив, що відповідач особисто при укладенні договору зазначив свій картковий рахунок № НОМЕР_1 , у національній валюті, що був відкритий в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» саме на його ім`я. Та, в п.п.5.1. п.5. Договору визначено, сума кредиту складає: 4 529,00 грн. ТОВ «ФК «ФОРЗА» надало Довідку про ідентифікацію та перерахування коштів боржнику ОСОБА_1 . Відповідно до зазначеної довідки було успішно перераховано кошти на платіжну картку клієнта: ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФОРЗА» було здійснено успішний переказ в сумі 4529,00 грн на картку НОМЕР_1 по договору №000200814693 від 20.08.2020. Зазначений документ повністю відповідає ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» та ЗУ «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні» та відноситься до первинного облікового документу що складений в електронній формі. Однак, відповідач всупереч ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», та ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», безпідставно залишає поза увагою належний і допустимий доказ видачі кредиту/перерахування коштів. Сума коштів, що фактично була зарахована відповідачу коливається від 4200,00 грн до 4529,00 грн. Незаконними та безпідставними є також твердження відповідача ОСОБА_1 , що платіжні доручення № 279 від 05.07.2021 та № 282 від 14.07.2021 підтверджують лише загальні перекази коштів від ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» на рахунок ТОВ «ФК «Форза» на суми 400000,00 грн та 84618,00 грн відповідно до договору факторингу №20210630-Ф/2 та ці платіжні доручення жодним чином не ідентифікують борг конкретно відповідача як складову цих платежів. Так, 30.06.2021 між ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФОРЗА» та ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АРТЕМІДА-Ф», укладено договір факторингу №20210630-Ф/2 від 30.06.2021, згідно якого ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АРТЕМІДА-Ф» набуло статусу кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які являлись боржниками ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФОРЗА», включно і до ОСОБА_1 . Відповідно до п.4.1. Договору факторингу перехід права вимоги: право вимоги переходить від клієнта до фактора з моменту підписання ними відповідного Реєстру прав вимог у формі наведеної в Додатку 1 до цього Договору. ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» надає належні та допустимі докази відступлення ТОВ «ФК «ФОРЗА» на свою користь права вимоги до ОСОБА_1 за договором позики - підписаний сторонами та завірений печатками відповідний реєстр прав вимог, до якого внесена вимога в.т.ч. до ОСОБА_1 за договором позики. Реєстр боржників підписаний ТОВ «ФК «ФОРЗА» та ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» про перехід прав вимоги до позичальника ОСОБА_1 (порядковий №1263 у реєстрі) по Договору про надання позики на умовах фінансового кредиту №000200814693 від 20.08.2020. Тому, просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
21.07.2026 судом постановлено ухвалу, якою витребувано у АТ КБ «ПРИВАТБАНК» письмові докази: виписку про рух коштів щодо зарахування грошових коштів на картковий рахунок № НОМЕР_1 , відритий на ім`я ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 із розшифровкою відправника коштів, у задоволенні решти вимог відмовлено.
21.07.2026 судом постановлено ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про відкладення судового засідання на 09.09.2026 - 12:30, у зв`язку з витребуванням доказів.
13.08.2026 на адресу суду від АТ КБ «ПРИВАТБАНК» надійшла відповідь на ухвалу суду про витребування доказів.
25.08.2026 представник позивача подав до суду заяву, про уточнення позовних вимог, у якій просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за Договором про надання позики на умовах фінансового кредиту №000200814693 від 20.08.2020 у розмірі 15721,81 грн, та судові витрати, що складаються зі сплаченого судового збору в сумі 2662,40 грн та витрат на правничу допомогу адвоката в сумі 7000 грн.
07.09.2026 відповідач подав до суду заперечення на заяву, у якій просив відмовити ТОВ «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» у задоволенні позовних вимог, викладених у заяві про уточнення позовних вимог від 24.08.2026 у справі №357/1733/26, про стягнення заборгованості за Договором про надання позики на умовах фінансового кредиту №000200814693 від 20.08.2020 у розмірі 15 721,81 грн, судових витрат зі сплати судового збору у розмірі 2 662,40 грн та витрат на правничу допомогу у розмірі 7 000,00 грн, у повному обсязі.
09.09.2026 судом постановлено ухвалу, якою заяву представника позивача, про зменшення розміру позовних вимог, у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АРТЕМІДА - Ф» до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості, залишено без розгляду.
09.09.2026 судом постановлено ухвалу про перехід до стадії ухвалення судового рішення та ухвалення та проголошення судового рішення відкладено на 14.09.2026 - 16:30.
Представник позивача в судове засідання не з`явився, про день, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, у позовній заяві просив розгляд справи проводити у відсутності представника позивача, позовні вимоги підтримує у повному обсязі.
Відповідач у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, 21.07.2026 подав до суду письмову заяву, у якій просив розгляд справи проводити у його відсутність, відзив підтримує у повному обсязі та у задоволенні позовних вимог просив відмовити.
Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні фактичні обставини, спірні правовідносини, з посиланням на докази та норми права.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).
Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до змісту ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Згідно із ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ст. 79, 80 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до ч.1 ч. 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
За своєю правовою природою договір є правочином. Водночас, договір є й основною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (ст. 11 ЦК України).
Сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).
Встановлено, що 20.08.2020 між ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФОРЗА» та ОСОБА_1 укладено Договір про надання позики на умовах фінансового кредиту №000200814693, у електронній формі на умовах Пропозиції (оферти) укладення договору про надання кредиту (далі - Оферта), що опублікована на веб-сайті www.forzacredit.com.ua, підписана електронним цифровим підписом ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФОРЗА» та акцептована відповідачем, шляхом підписання електронним підписом відповідача заяви-формуляра про акцептування оферти №000200814693 від 20.08.2020 про прийняття пропозиції ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФОРЗА» укласти договір про надання позики на умовах фінансового кредиту на визначених умовах, відповідно до умов якого товариство на умовах цього Договору та Правил надає Клієнту грошові кошти у сумі визначеній п. 5. Договору, а Клієнт в свою чергу зобов`язується повернути грошові кошти у встановлений цим Договором строк та сплатити проценти згідно відсоткової ставки за кожен день користування, визначеної п. 5.3. даного Договору. Кредит надається Позичальнику на визначені ним особисто цілі.
Згідно п. 4.1. Договору, договір та зміни до нього укладаються в письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів одноразовим/мережевим ідентифікатором). У випадку оформлення Договору чи здійснення інших дій, пов`язаних із його виконанням в онлайн-режимі на Офіційному сайті Товариства, за допомогою засобів електронного зв`язку, електронні документи, оформлені і підписані з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, відповідно до статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» №675-VIII від 03.09.2015 року, вважатимуться такими, що мають рівну юридичну силу з документами, складеними на паперовому носієві і підписаними власноручним підписом.
Згідно п. 4.2. Договору, договір припиняється в разі його фактичного виконання сторонами у строк, передбачений Договором, в разі дострокового погашення Позичальником заборгованості або в разі відмови Позичальника від Договору.
Згідно п. 4.3. Договору, клієнт зобов`язаний погасити Заборгованість не пізніше останнього дня дії Договору, зазначеного у Розділі 5 цього Договору.
Згідно п. 4.4. Договору, сторони мають право внести зміни до умов Договору, що визначені частиною 1 статті 12 Закону України «Про споживче кредитування», за взаємною згодою Сторін, шляхом підписання відповідної додаткової угоди до цього Договору.
Згідно п. 5 Договору, визначено основні умови надання позики на умовах фінансового кредиту: 1) загальний розмір кредиту - 4529,00 гривень, безготівковим шляхом; 2) вид кредиту - лояльний on-line; 3) схема погашення - класична; 4) дата видачі кредиту - 20.08.2020; 5) схема - класична схема; 6) пільговий період - відсутній; 7) період дії пільгового періоду - відсутній; 8) строк дії договору (сторони погоджуються, що строк дії Договору, вказаний у п.п. 8) п. 5 Договору, продовжується на весь період, протягом якого Сторони здійснюють свої права і виконують свої обов`язки за цим Договором, та визначається як період від дати видачі Кредиту (п.п. 4) п. 5 Договору) до фактичної дати повернення Кредиту, процентів за ставками визначеними у п.п. 11) та п.п. 12) п. 5 Договору та інших нарахувань визначених Договором та чинним законодавством України) - з 20.08.2020 по 03.09.2020; 9) можливість пролонгації: дозволено; 10) мета: споживчі цілі; 11) процентна ставка в день: 1.85; 12) процентна ставка в день, у разі користування кредитом поза межами строку дії договору: 2.50 (Сторони погоджуються, що у випадку користування Кредитом поза межами строку дії Договору, вказаного у п.п. 8) п. 5 Договору, умови щодо нарахування процентної ставки в день (п.п. 11) п. 5 Договору) не застосовується, а застосовується розмір процентної ставки в день визначений у п.п. 12) п. 5 Договору. Під процентною ставкою, яка застосовується в разі користування Кредитом поза межами строку дії Договору (п.п. 12) п. 5 Договору), маються на увазі проценти в розумінні ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України. Застосування перерахування процентної ставки визначеної у п.п. 11) п. 5 Договору на процентну ставку визначену у п.п. 12) п. 5 Договору не є зміною істотних умов Договору.
Згідно п. 5.2 Договору, повернення Кредиту, сплата процентів та неустойки (штрафу, пені), здійснюється Клієнтом через банк або платіжні термінали; за допомогою сервісу «ПОГАШЕННЯ ОНЛАЙН» на Офіційному сайті Товариства, за тарифами Банків та сервісів. Датою повернення Кредиту вважається дата зарахування коштів на поточний рахунок Товариства.
Також, 20.08.2020 відповідачем електронним підписом одноразовим ідентифікатором (z298753w) підписано паспорт споживчого кредиту.
Відповідно до приписів ст. 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.
Ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
За ч 2. ст. 638 ЦК України передбачено, що договір укладається шляхом пропозиції (оферти) однієї сторони укласти договір і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Абз. 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.
Ч. 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Правові відносини у сфері електронної комерції під час вчинення електронних правочинів в Україні регулюються Законом України «Про електронну комерцію», який визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.
У ст. 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Згідно зі ст. 10 Закону України «Про електронну комерцію» електронні правочини вчиняються на основі відповідних пропозицій (оферт). Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття (ст. 11 Закону).
Згідно положень ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Ч. 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.
Ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
П. 6 ч. 1 ст. 3 цього Закону визначено, що електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (п. 12 ч. 1 ст. 3 цього Закону).
На відносини, що виникають у процесі створення, відправлення, передавання, одержання, зберігання, оброблення, використання та знищення електронних документів поширюється дія Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг».
У ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» вказано, що електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною.
За змістом ст. 6, ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги».
Отже, електронний документ, на підставі якого між сторонами виникають права та обов`язки, має відповідати положенням Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» (правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 16.03.2020 у справі № 910/1162/19 та від 19.01.2022 у справі № 202/2965/21).
Також, слід зазначити, що ч. 2, 4, 6 ст. 8 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що покупець (замовник, споживач) товарів, робіт, послуг у сфері електронної комерції, який приймає (акцептує) пропозицію іншої сторони щодо укладення електронного договору, зобов`язаний повідомити про себе інформацію, необхідну для його укладення. Фізична особа повинна надати інформацію про себе, необхідну для вчинення електронного правочину, створення електронного підпису, ідентифікації в інформаційній системі суб`єкта електронної комерції, шляхом введення (створення) особою спеціального набору електронних даних, а також вчинення інших дій у такій системі. Перелік інформації, необхідної для вчинення електронного правочину, визначається законодавством України або за домовленістю сторін.
Відповідно до ч. 4 ст. 14 Закону України «Про електронну комерцію» ідентифікація особи за допомогою електронного підпису, визначеного статтею 12 цього Закону, має здійснюватися під час кожного входу в інформаційну систему суб`єкта електронної комерції.
Ст.1 Закону України «Про електронні довірчі послуги» визначено, що електронна ідентифікація - це процедура використання ідентифікаційних даних особи в електронній формі, які однозначно визначають фізичну, юридичну особу або представника юридичної особи. При цьому ідентифікаційні дані особи - це унікальний набір даних, який дає змогу однозначно встановити фізичну, юридичну особу або представника юридичної особи. А сама процедура ідентифікації особи є використанням ідентифікаційних даних особи з документів, створених на матеріальних носіях, та/або електронних даних, у результаті виконання якої забезпечується однозначне встановлення фізичної, юридичної особи або представника юридичної особи.
Ідентифікаційні дані фізичної особи підпадають під визначення персональних даних. Правовий статус персональних даних установлює Закон України «Про інформацію» та спеціальний Закон України «Про захист персональних даних».
Ст. 2 Закону України «Про захист персональних даних» визначає, що персональні дані - це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.
Підставою для ідентифікації резидентів - громадян України є: паспорт громадянина України або тимчасове посвідчення громадянина України із штампом реєстрації місця проживання особи (відміткою про прописку).
Договір укладений між сторонами в електронній формі має силу договору, який укладений в письмовій формі та підписаний сторонами які узгодили всі умови, так як без проходження реєстрації та отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення з одноразовим ідентифікатором (кодом, що відповідно до домовленості є електронним підписом позичальника, який використовується ним як аналог власноручного підпису), без здійснення входу відповідачем на веб-сайт за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між відповідачем та первісними кредиторами не було б укладено.
Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 07.10.2020 у справі №127/33824/19, від 23.03.2020 у справі №404/502/18, від 09.09.2020 у справі №732/670/19, від 10.06.2021 у справі №234/7159/20, від 12.01.2021 у справі №524/5556/19, від 14.06.2022 у справі №757/40395/20-ц, від 12.08.2022 у справі №234/7297/20, від 09.02.2023 у справі №640/7029/19 та від 18.07.2023 у справі №640/15944/19 та від 08.04.2026 у справі №705/1938/25.
З довідки про ідентифікацію ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФОРЗА», вбачається, що клієнта ОСОБА_1 , з яким укладено договір про надання позики на умовах фінансового кредиту №000200814693 від 20.08.2020, ідентифіковано товариством (одноразовий ідентифікатор - z298753w та номер телефону - НОМЕР_3 ) та здійснено акцепт договору.
Підписання кредитного договору про надання позики на умовах фінансового кредиту №000200814693 від 20.08.2020 електронним підписом одноразовим ідентифікатором (z298753w) свідчить про те, що ОСОБА_1 усі умови цілком зрозумів та своїм підписом письмово підтвердив та закріпив те, що сторони договору діяли свідомо, були вільні в укладенні даного договору, вільні у виборі контрагента та умов договору.
Крім того, наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх.
У даному випадку встановлено, що електронний підпис був накладений одноразовим ідентифікатором, який складається з унікальної алфавітно-цифрової послідовності, згенерований позикодавцем й надісланий клієнту індивідуально, а тому, аналізуючи в сукупності докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що факт підписання договору про надання позики на умовах фінансового кредиту №000200814693 від 20.08.2020 в електронному вигляді за допомогою одноразового ідентифікатора відповідачем є доведеним та здійснено з дотриманням вимог законодавства.
Отже, встановлено, що вказаний договір про надання позики на умовах фінансового кредиту №000200814693 від 20.08.2020 підписаний сторонами, є чинним, у встановленому законом порядку недійсним не визнавався, сторони визначили всі істотні умови договору, а тому, саме з 20.08.2020 між сторонами виникли договірні відносини щодо користування кредитними коштами.
Крім того, відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010 зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України, закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
Ч. 1 ст. 1046 ЦК України визначено, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідач, заперечуючи проти позову, зазначає, що позивачем на підтвердження факту виконання зобов`язання первісним кредитором не надано жодних належних доказів, які б підтверджували факт перерахування кредитних коштів на картковий рахунок відповідача. 
Суд критично оцінює зазначене твердження відповідача виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 надав до суду виписку по рахунку АТ КБ «ПРИВАТБАНК» за період з 01.08.2020 до 30.08.2020, з якої вбачається, що останній 20.08.2020 отримав переказ коштів на суму 4200,00 грн на картку № НОМЕР_1 .
З наданої АТ КБ «ПРИВАТБАНК», на виконання вимог ухвали про витребування доказів від 21.07.2026, інформації та виписки по картковому рахунку ОСОБА_1 за 20.08.2020 вбачається, що 20.08.2020 на його картку № НОМЕР_1 було зараховано 4200,00 грн, деталі операції «зарахування переказу», без визначення особи, яка зарахувала вказані грошові кошти. 
Дійсно вказані виписки не містять даних щодо зарахування грошових коштів в сумі 4529,00 грн від ТОВ «ФК «ФОРЗА» за умовами договору про надання позики на умовах фінансового кредиту №000200814693 від 20.08.2020.
Водночас, відповідний номер картки № НОМЕР_1 вказаний відповідачем у п. 1.6 договору про надання позики на умовах фінансового кредиту №000200814693 від 20.08.2020 та ОСОБА_1 будь-яких доказів на спростування доводів позивача про отримання ним коштів за кредитним договором, зокрема, того, що переказ на суму 4200,00 грн 20.08.2020, на банківський рахунок відповідача, відкритий в АТ КБ «ПРИВАТБАНК», був здійснений не за дорученням кредитодавця ТОВ «ФК «ФОРЗА» або ж не на виконання кредитного договору, а з іншої підстави, не надав, як і не надав суду аргументованих заперечень, підтверджених доказами, які б логічно пояснювали джерело зарахування коштів 20.08.2020 у розмірі 4200,00 грн.
Розбіжності у розмірі суми боргу, визначеної у договорі (4529,00 грн), та зарахованій на картковий рахунок (4200,00 грн) суд до уваги не приймає, оскільки викладене жодним чином не звільняє відповідача від обов`язку виконання умов зобов`язання, адже матеріалами справи підтверджено перерахунок відповідачу кредитних коштів у розмірі 4200,00 грн, тоді як визначена пунктом 5 договору сума кредиту 4529,00 грн є загальним її розміром, який, у тому числі, може включати в себе комісію, правомірність нарахування якої у цій справі не досліджується, оскільки такі позовні вимоги не заявлялися.
Отже, суд вважає встановленим та належним чином підтвердженим факт отримання відповідачем кредитних коштів у сумі 4200,00 грн, а не 4529 грн, як було погоджено у кредитному договорі, оскільки належними у справі доказами, а саме: банківською випискою з рахунку відповідача, підтверджується зарахування на погоджений у кредитному договорі рахунок відповідача позики саме у розмірі 4200,00 грн, які відповідачем жодним чином не спростовані.
Відповідно до усталеної правової позиції суду касаційної інстанції, викладеної, зокрема, у постановах від 06 травня 2020 року у справі № 372/223/17, від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18, від 25 травня 2021 року у справі № 554/4300/16-ц, від 26 травня 2021 року у справі № 204/2972/20, від 13 жовтня 2021 року у справі № 209/3046/20, від 01 червня 2022 року у справі № 175/35/16-ц, від 02 жовтня 2024 року у справі № 761/24252/14-ц, від 04 грудня 2024 року у справі № 755/4205/14, від 12 грудня 2024 року у справі № 298/825/15, банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.
Відповідач заперечуючи проти позовних вимог зазначає, що позивачем надано недостатні докази відступлення права вимоги до відповідача відповідно до статей 512-514 та 1077-1078 ЦК України, оскільки платіжні доручення № 279 від 05.07.2021 та № 282 від 14.07.2021 підтверджують лише загальні перекази коштів від ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» на рахунок ТОВ «ФК «Форза» на суми 400000,00 грн та 84 618,00 грн відповідно, проте ці платіжні доручення жодним чином не ідентифікують борг конкретно відповідача як складову цих платежів.
Суд критично оцінює зазначене твердження виходячи з наступного.
30.06.2021 між ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФОРЗА» та ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АРТЕМІДА - Ф» укладено договір факторингу № 20210630-Ф/2, згідно з умовами якого клієнт зобов`язується відступити Фактору права вимоги, зазначені в реєстрі прав вимоги, а Фактор зобов`язується їх прийняти та сплатити Клієнту суму фінансування за таке відступлення на умовах, визначених цим договором.
Відповідно до п. 4.1 Договору перехід права вимоги переходить від клієнта до фактора з моменту підписання відповідного реєстру прав вимоги у формі наведеної в Додатку №1 до договору факторингу.
Згідно платіжних доручень №279 від 05.07.2021 та №282 від 14.07.2021 ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АРТЕМІДА - Ф» здійснило оплату суми фінансування за відступлення права вимоги згідно договору факторингу №20210630-Ф/2 від 30.06.2021.
Відповідно до витягу з реєстру прав вимоги № 1 від 10.06.2024 та реєстру прав вимоги № 1 від 30.06.2021 до Договору факторингу №20210630-Ф/2 від 30.06.2021, ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АРТЕМІДА - Ф» отримало право грошової вимоги до відповідача ОСОБА_1 за кредитним договором №000200814693 від 20.08.2020 у загальній сумі 5785,85 грн, з яких: 4529,00 грн - заборгованість по тілу кредиту, 1256,85 грн заборгованість по відсоткам.
09.07.2021 ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АРТЕМІДА - Ф» на поштову адресу відповідача відправлено повідомлення про зміну кредитора у зобов`язанні і вимогу про погашення заборгованості за новими реквізитами.
Так, у відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Згідно із ст. 513 ЦК України, правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредитору. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом.
Згідно із ч.1 ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
За змістом ст. 516 ЦПК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник у зобов`язанні не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.
Відповідно до ч. 1 ст. 517 ЦК України, первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (ч.1 ст. 519 ЦК України).
Відповідно до ст. 1077 ЦК України, передбачено, що за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.
Положеннями ст. 1077, ст. 1078 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події.
Отже, аналізуючи вищевикладене, допускається відступлення за договором факторингу наявної вимоги та майбутньої вимоги. При цьому для розмежування прав грошової вимоги, що може відступатися на підставі договору факторингу обрано різні критерії. Зокрема, для: (а) наявної вимоги - це строк платежу; (б) майбутньої вимоги - це момент виникнення.
Наявна вимога - це право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (частина перша статті 1078 ЦК України). Втім очевидно, що строк платежу визначає не існування, а тільки можливість здійснення права грошової вимоги. І, звісно, що наявні грошові вимоги не вичерпуються тими, строк платежу яких настав. Оскільки якщо зробити протилежний висновок, то в категорію майбутніх вимог слід віднести будь-які інші права грошової вимоги, навіть ті які існують в зобов`язанні, але їх здійснення залежить від настання умови чи спливу строку. Саме тому до наявних вимог потрібно віднести й «недозрілі» грошові вимоги. «Недозріла» вимога - це різновид наявної вимоги, тобто право грошової вимоги, можливість здійснення якого залежить від настання умови чи спливу строку платежу. Як наслідок наявна та недозріла вимога існують до або в момент укладення договору факторингу;
Майбутня вимога - це право грошової вимоги, що виникне в майбутньому (частина перша статті 1078 ЦК України), тобто майбутніми мають кваліфікуватися такі права грошової вимоги, що з`явилися» із тих чи інших договорів, укладених після договору факторингу.
Згідно сталої практики Верховного Суду доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором (постанови Верховного Суду від 02 листопада 2021 року № 905/306/17, від 29 червня 2021 року у справі № 753/20537/18, від 21 липня 2021 року у справі № 334/6972/17, від 27 вересня 2021 року у справі № 5026/886/2012, від 15 квітня 2024 року в справі №2221/2373/12).
Отже, для підтвердження факту відступлення права вимоги, заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора.
Таким чином, позивачем ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АРТЕМІДА - Ф» надано реєстр прав вимоги, оформлений та підписаний відповідно до договору факторингу, а також надано докази щодо розміру оплати за договором факторингу, тому суд відхиляє доводи відповідача про недоведеність позивачем факту відступлення права грошової вимоги за кредитним договором від первісного кредитора до ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АРТЕМІДА - Ф».
Також, ст. 1082 ЦК України передбачено, що боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом.
Отже, заміна кредитора не означає звільнення боржника від обов`язку виконати зобов`язання за кредитним договором, а лише надає боржникові право вимагати від нового кредитора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги справді мало місце та у випадку, коли таких доказів не надано, виконати зобов`язання на рахунок первинного кредитора.
Таким чином, у разі сплати відповідачем коштів на рахунок первісного кредитора, вони були б перераховані на рахунки ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АРТЕМІДА - Ф» та зараховані для погашення кредитної заборгованості.
Ст. 1049 ЦК України передбачає, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій же кількості, такого ж роду та такої ж якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановлені договором.
На підставі ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 610 ЦК України, невиконання зобов`язання є порушенням зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).
Згідно із ч.1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).
Згідно з ч.1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Отже, позивачем доведено факт укладення кредитного договору, факт отримання відповідачем грошових коштів у розмірі 4200,00 грн та порушення ним зобов`язання щодо їх повернення, а тому, суд дійшов висновку, що з останнього підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту згідно договору №000200814693 від 20.08.2020 у розмірі 4200,00 грн.
Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості по відсотках у розмірі 1256,85 грн, суд враховує наступне.
Так, згідно ч. 1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачується щомісяця до дня повернення позики.
Ч. 1-3 ст.1056-1 ЦК України передбачено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованої або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитодавця змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.
Згідно з ч.1 ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.
Аналіз указаних норм права свідчить про те, що при укладенні договору сторони можуть визначити строк його дії, тобто час, протягом якого вони мають здійснити свої права та виконати свої обов`язки відповідно до цього договору.
Щодо кредитного договору, то сторони вправі встановити строк кредитування, протягом якого боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок за договором із повернення кредиту та сплати процентів. У свою чергу, впродовж цього строку кредитодавець вправі реалізувати своє право на проценти за користування кредитними коштами.
При цьому право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом і комісії припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28.03.2018 (справа №444/9519/12), від 31.10.2018 (№202/4494/16-ц) та у постанові від 05.04.2023 (справа №910/4518/16), що враховується судом на підставі ч. 4 ст. 263 ЦПК України.
Отже, за договорами кредиту та позики проценти за користування кредитними коштами можуть бути нараховані лише протягом строку, на який були надані кредитні кошти і, враховуючи визначену процентну ставку за кредитами, нарахування процентів має проводитися на рівні процентної ставки.
З наданого позивачем детального розрахунку заборгованості за договором №000200814693 від 20.08.2020, який виконаний позивачем ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АРТЕМІДА-Ф» вбачається, що заборгованість відповідача становить 16 953,35 грн та складається із: залишку заборгованості за тілом - 4 529,00 грн; залишку заборгованості по процентам за користування - 1 256,85 грн; залишку заборгованості по простроченим процентам за користування поза межами строку дії договору за період 01.07.2021 по 28.09.2021 - 10190,25 грн; інфляційне збільшення за період 06.10.2020 по 23.02.2022 - 977,25 грн.
За умовами договору про надання позики на умовах фінансового кредиту №000200814693 від 20.08.2020 строк дії договору становить 15 днів з 20.08.2020 до 03.09.2020, процентна ставка в день 1,85%.
Відповідно до цього договору сторонами погоджено графік платежів (додаток до договору про надання позики на умовах фінансового кредиту №000200814693 від 20.08.2020) згідно з яким дата погашення кредиту 03.09.2020, період користування - 15 днів, сума основного боргу - 4529 грн, який підписаний відповідачем ОСОБА_1 електронним підписом одноразовим ідентифікатором «z298753w».
Позивач просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за процентами за користування кредитними коштами, вказуючи на те, що саме така сума процентів була набута ним за період з 20.08.2020 до 05.10.2020, у зв`язку з пролонгацією дії договору, на підтвердження чого надано додатки до вказаного договору - графіки платежів, згідно з якими датами платежів є 19.09.2020 та 05.10.2020.
Так, у п.п. 8 п. 5 Договору, сторони погодили, що строк дії Договору, вказаний у п.п. 8) п. 5 Договору (з 20.08.2020 до 03.09.2020), продовжується на весь період, протягом якого Сторони здійснюють свої права і виконують свої обов`язки за цим Договором, та визначається як період від дати видачі Кредиту (п.п. 4) п. 5 Договору) до фактичної дати повернення Кредиту, процентів за ставками визначеними у п.п. 11) та п.п. 12) п. 5 Договору та інших нарахувань визначених Договором та чинним законодавством України).
Водночас, позивачем не надано суду доказів, виконання відповідачем умов пролонгації договору, які визначені в п.п. 8 п. 5 Договору, зокрема, щодо відсутності поточної заборгованості по сплаті чергових платежів, процентів за користування кредитними коштами та неустойки по Договору на дату здійснення такої пролонгації.
А долучені до позовної заяви додатки до договору про надання позики на умовах фінансового кредиту №000200814693.1 від 04.09.2020 та №000200814693.2 від 20.09.2020 не містять електронних підписів відповідача, у зв`язку з чим не можуть вважатись належними доказами наявності підстав для здійснення автоматичної пролонгації дії договору.
Враховуючи вищевикладене, відповідно до п. 5 договору про надання позики на умовах фінансового кредиту №000200814693 від 20.08.2020 термін повернення кредиту визначено 03.09.2020, тому правові підстави для стягнення заборгованості по відсоткам з 03.09.2020 до 05.10.2020 відповідно відсутні, оскільки позивачем не доведено наявності умов визначених в п.п. 8 п. 5 Договору .
Отже, суд вважає, що на підставі кредитного договору відповідач отримав кредитні кошти у розмірі 4200,00 грн, а тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню проценти за користування кредитними коштами за період визначеного договором строку кредитування у розмірі 1,85% в день у розмірі 1165,50 грн (4200,00 грн х 1,85% х 15 днів).
Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача заборгованості по простроченим процентам за користування поза межами строку дії договору у розмірі 10190,25 грн та інфляційного збільшення у розмірі 977,25 грн слід зазначити наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом ст. 1048 ЦК України, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Такі висновки викладені, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц, у постанові Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі №300/438/18.
У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч. 1 ст. 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої ст. 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та ч. 1 ст. 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.
Згідно з п. 6.23 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі №910/1238/17 плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У п. 6.20. цієї постанови також зазначається, що термін «користування чужими грошовими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.
Умови щодо нарахування процентів за правомірне та неправомірне користування кредитними коштами мають визначатися окремими пунктами договору.
Так, умовами кредитного договору передбачено розмір процентів за користування кредитними коштами у межах строку кредитування 1,85% в день (пп.11 п.5), а також розмір відсотків поза межами строку дії договору 2,50% в день (пп. 12 п. 5). При цьому, у Кредитному договорі передбачено, що під процентною ставкою, яка застосовується в разі користування кредитом поза межами строку дії договору (пп.12 п. 5 договору) маються на увазі проценти у розумінні ч. 2 ст. 625 ЦК України.
Відтак, нарахування позивачем процентів після закінчення строку кредитування у погодженому сторонами розмірі, який є відмінним від встановленого законом розміру 3% річних, не суперечить вимогам законодавства та є правомірним.
Так само законом визначене право позивача нараховувати інфляційні втрати за весь час прострочення боржником виконання свого зобов`язання.
Водночас, здійснені позивачем відповідні нарахування відсотків річних та інфляційних втрат підлягають перерахунку судом з огляду на визначену суму основного зобов`язання - 4200,00 грн.
Так, відповідно до розрахунку суду, здійсненого у межах визначених позивачем періодів нарахувань та враховуючи, що відповідні нарахування здійснені позивачем лише на тіло кредиту, стягненню з відповідача підлягають проценти за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 01.07.2021 до 28.09.2021 у розмірі 9450,00 грн (4200,00 грн х 2,50% х 90 днів = 9450,00 грн) та інфляційні втрати за період з 06.10.2020 до 23.02.2022 у сумі 709,39 грн (101,00% ? 101,30% ? 100,90% ? 101,30% ? 101,00% ? 101,70% ? 100,70% ? 101,30% ? 100,20% ? 100,10% ? 99,80% ? 101,20% ? 100,90% ? 100,80% ? 100,60% ? 101,30% ? 101,60% = 116,890%, 4200,00 x 116,89%/100 - 4200,00 = 709,39 грн).
Таким чином, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором №000200814693 від 20.08.2020 у розмірі 15524,89 грн, яка складається з: 4200,00 грн - тіло кредиту; 1165,50 грн - відсотки за користування кредитом; 9450,00 грн відсотки за прострочення виконання грошового зобов`язання на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України; 709,39 грн - інфляційні втрати.
Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
П. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Відповідно до ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
За змістом ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
Відповідно до ч. 1, 3 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі та до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.
Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 Цивільного кодексу України. Зокрема, стаття 903 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Стаття 632 Цивільного кодексу України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.
У п 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 року, справа № 1-23/2009, щодо офіційного тлумачення положень статті 59 Конституції України (справа про право на правову допомогу), визначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.
Згідно зі ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Тобто, розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.
З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі: фіксованого розміру та погодинної оплати.
Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.
Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.
При обчисленні гонорару слід керуватися зокрема умовами укладеного між замовником і адвокатом договору про надання правової допомоги (частина друга статті 137 ЦПК України, частина друга статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (правовий висновок викладений у постанові Верховного суду від 03.02.2021 року у справі № 554/2586/16-ц).
Так, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону № 5076-VI, але враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу (правова позиція Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16.11.2022 у справі №922/1964/21).
Водночас, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.11.2022 у справі №922/1964/21 зауважує, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18.
Представник позивача на підтвердження витрат на правову допомогу надав: копію договору про надання правової допомоги №207051263 від 28.01.2026, копію розрахунку суми судових витрат, копію акту приймання-передачі наданих послуг від 28.01.2026 згідно договору про надання правової допомоги №207051263 від 28.01.2026, копію рахунку №1 від 28.01.2026 та копію платіжної інструкції №2544 від 02.02.2026 про оплату за надані послуги згідно договору №207051263 від 28.01.2026, відповідно до яких розмір витрат на правничу допомогу складає 7000,00 грн.
Відповідно до п. 4.2, 4.3 Договору про надання правової допомоги №207051263 від 28.01.2026 клієнт зобов?язується сплатити адвокату винагороду у розмірі 7000,00 грн, яку зобов?язується здійснити впродовж 15 днів з моменту укладення даного договору.
Згідно акту приймання-передачі наданих послуг від 28.01.20026 виконавцем було надано наступні послуги: підготовка позовної заяви, в тому числі збирання доказів, підготовка процесуальних заяв та усні консультації з питань застосування чинного законодавства, загальна яких за актом складає 7000,00 грн.
Згідно ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що вирішенню питання про розподіл судових витрат передує врахування судом, зокрема, обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору, значення справи для сторін.
При цьому принципи обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору повинні розглядатися, у тому числі, через призму принципу співмірності, який, як уже зазначалося вище, включає такі критерії: складність справи та виконаних робіт (наданих послуг); час, витрачений на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих послуг та виконаних робіт; ціна позову та (або) значення справи для сторони. Крім того, врахування таких критеріїв не ставиться законодавцем у залежність від результату розгляду справи.
Ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (про що, зокрема, відзначено у п. 95 рішення у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015, п. 34-36 рішення у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009, п. 80 рішення у справі «Двойних проти України» від 12.10.2006, п. 88 рішення у справі «Меріт проти України» від 30.03.2004) заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Згідно правової позиції, викладеної в постанові Великої палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Також, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 06.11.2020 у справі №760/11145/18.
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Суд враховує правову позицію Великої Палати Верховного суду викладену у постанові від 20.05.2026 у справі № 911/969/24 та від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21, в постанові Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, в яких зазначено, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи (власним розсудом), керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою - сьомою та дев`ятою статті 129 ГПК України може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. У такому випадку суд, керуючись частинами п`ятою - сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Оцінюючи співмірність розміру витрат позивача, понесених на правову допомогу, судом враховується, що ця справа в силу ч.6 ст. 19 ЦПК України є справою незначної складності, що зумовило її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження.
З огляду на вищезазначене, суд дійшов висновку, що визначена адвокатом сума понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу є завищеною у контексті дослідження обсягу фактично наданих ним послуг із урахуванням складності справи, ціни позову (16953,35 грн), досліджених та підготовлених доказів, обсягу нормативно-правових актів, використаних адвокатом та, відповідно, співмірності обсягу цих послуг з розміром заявленої суми витрат на професійну правничу допомогу - 7000,00 грн.
Таким чином, суд дійшов висновку, що розмір витрат позивача на професійну правничу допомогу у розмірі 3000,00 грн буде відповідати критерію справедливості, розумної необхідності таких витрат, з урахуванням складності справи та вчинених адвокатами дій.
Звертаючись до суду з позовом, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість у загальному розмірі 16953,35 грн, водночас позовні вимоги задоволено частково на суму 15524,89 грн.
Відповідно до ч.1, п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову, на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Таким чином, з урахуванням наведених обставин та положень закону, розмір витрат на професійну правничу допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог, які повинен сплатити відповідач позивачу становить 2747,22 грн.
Також, позивач при подачі позову до суду сплатив судовий збір у розмірі 2662,40 грн, а тому, враховуючи, що позов задоволено частково, з відповідача на користь позивача стягується судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у розмірі 2438,07 грн.
Керуючись ст. 11, 205, 207,526, 610, 611, 612, 628, 634, 638, 1048, 1049, 1050, 1054 ЦК України, Законом України «Про електронну комерцію», ст. 4, 12, 76 - 81, 133, 137, 141, 223, 258, 259, 264 - 265, 268, 274-279, 354, 355 ЦПК України, суд
У Х В А Л И В :
Позовну заяву задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АРТЕМІДА - Ф» заборгованість за кредитним договором №000200814693 від 20.08.2020 у розмірі 15524,89 грн (п`ятнадцять тисяч п`ятсот двадцять чотири гривні 89 копійок).
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АРТЕМІДА - Ф» судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2438,07 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2747,22 грн, всього 5185,29 грн (пять тисяч сто вісімдесят пять гривень 29 копійок).
У задоволенні решти вимог відмовити.
Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення. Учасник справи, якому повний текст рішення не був вручений у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АРТЕМІДА - Ф», ЄДРПОУ: 42655697, місцезнаходження: вулиця Степана Бандери, будинок 87, офіс 54, місто Львів, 79013.
Відповідач - ОСОБА_1 , дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .
Рішення складено 14.09.2026. 
Суддя: | О. В. Бондаренко