УХВАЛА
про відкриття касаційного провадження

10 вересня 2026 року 
м. Київ
справа №340/7334/25
адміністративне провадження №К/990/40380/26
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Берназюка Я.О., суддів Чиркіна С.М. та Шарапи В.М., перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 
на постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 28 липня 2026 року
у справі №340/7334/25
за позовом ОСОБА_1 
до Кропивницької міської ради, Департаменту містобудування та земельних ресурсів Кропивницької міської ради
про визнання протиправним та скасування рішення, визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

У 2025 році ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач, скаржник) звернувся до адміністративного суду з позовом до Кропивницької міської ради, Департаменту містобудування та земельних ресурсів Кропивницької міської ради, у якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення Кіровоградської міської ради від 17 вересня 2013 року №2456 «Про затвердження містобудівної документації «План зонування території м. Кіровограда» в частині затвердження містобудівної документації «План зонування території міста Кіровограда», якою віднесено земельну ділянку площею 0,12 га по проїзду Підлісному у місті Кропивницькому з кадастровим №3510100000:04:046:0093 частково до територій з функціональним призначенням Р-2 (рекреаційної зони активного відпочинку) та ТР-2 (зони магістральних вулиць, майданів в межах червоних ліній);

- визнати протиправними дії Департаменту містобудування та земельних ресурсів Кропивницької міської ради щодо відмови у наданні будівельного паспорта забудови земельної ділянки за заявою ОСОБА_1 від 24 квітня 2025 року;

- зобов`язати Департамент містобудування та земельних ресурсів Кропивницької міської ради повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про видачу будівельного паспорта забудови земельної ділянки площею 0,12 га по проїзду Підлісному у місті Кропивницькому з кадастровим №3510100000:04:046:0093.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 13 березня 2026 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення двадцять восьмої сесії шостого скликання Кіровоградської міської ради від 17 вересня 2013 року №2456 «Про затвердження містобудівної документації «План зонування території міста Кіровограда» в частині затвердження містобудівної документації «План зонування території міста Кіровограда», якою земельну ділянку з кадастровим номером 3510100000:04:046:0093 віднесено до територій з функціональним призначенням Р-2 - рекреаційної зони активного відпочинку та ТР-2 - зони магістральних вулиць, майданів в межах червоних ліній.

У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 28 липня 2026 року рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 13 березня 2026 року скасовано в частині задоволених позовних вимог і ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Не погодившись з постановою суду апеляційної інстанції, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Суліменко Тетяна Анатоліївна, 27 серпня 2026 року, тобто в межах строку на касаційне оскарження, звернувся з касаційною скаргою до Верховного Суду.

Розглядаючи питання щодо можливості відкриття касаційного провадження у цій справі, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до частин першої та четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, зокрема, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України).

На обґрунтування касаційної скарги скаржник зазначає, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував положення статті 41 Конституції України, статей 2, 12, 19, 20, 85, 95 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), статей 3, 10, 12 Закону України «Про планування і забудову територій» від 20 квітня 2000 року №1699-III (далі - Закон №1699-III), статей 16, 18, 24, частини п`ятої статті 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17 лютого 2011 року №3038-VI (далі - Закон №3038-VI), статей 13, 14, 15 Закону України «Про Державний земельний кадастр» від 07 липня 2011 року №3613-VI (далі - Закон №3613-VI), статей 1, 21 Закону України «Про землеустрій» від 22 травня 2003 року №858-IV (далі - Закон №858-IV), пункту 34 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року №280/97-ВР (далі - Закон №280/97-ВР), статей 373, 375 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), а також порушив положення частин третьої, четвертої статті 3 КАС України, за відсутності висновку Верховного Суду щодо питання застосування цих норм у подібних правовідносинах.

Скаржник зазначає, що суд апеляційної інстанції неправильно визначив співвідношення Генерального плану міста Кіровограда, затвердженого рішенням Кіровоградської міської ради від 12 вересня 2000 року №627, рішення Кіровоградської міської ради від 26 вересня 2006 року №112, яким затверджено проект планування житлового масиву з продовженням проїзду Підлісного та визначено відповідні землі як землі житлової та громадської забудови, рішень щодо передачі земельних ділянок у приватну власність, відомостей Державного земельного кадастру та затвердженого у 2013 році Плану зонування території міста Кіровограда.

Скаржник наголошує, що рішення Кіровоградської міської ради від 26 вересня 2006 року №112 є чинним, а пунктом 86 цього рішення затверджено проект планування житлового масиву з продовженням проїзду Підлісного, розроблений під забудову індивідуальними житловими будинками, та визначено категорію земель як землі житлової та громадської забудови. На думку скаржника, вказане рішення прийняте міською радою в межах повноважень, визначених статтею 12 ЗК України, пунктом 34 частини першої статті 26 Закону №280/97-ВР, статтями 3, 10, 12 Закону №1699-III, та було обов`язковим для врахування під час подальшого планування і зонування відповідної території.

На підтвердження цих доводів скаржник посилається також на постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 18 вересня 2012 року у справі №2а-3162/10/1170, у якій встановлено, що рішенням Кіровоградської міської ради від 26 вересня 2006 року №112 землі запасу у районі проїзду Підлісного віднесено до земель житлової та громадської забудови, тоді як рішення органу місцевого самоврядування про віднесення цих земель до земель рекреаційного призначення не приймалося.

Також скаржник вказує, що відповідно до статті 16 Закону №3038-VI містобудівна документація на місцевому рівні розробляється з урахуванням даних Державного земельного кадастру, а згідно з частиною третьою статті 18 цього Закону зонування території здійснюється, зокрема, з урахуванням попередніх рішень щодо планування і забудови території, відображенням існуючої забудови територій, інженерно-транспортної інфраструктури та основних елементів планувальної структури територій, а також з урахуванням місцевих умов під час визначення функціональних зон.

При цьому скаржник звертає увагу, що відповідно до статей 13, 14, 15 Закону №3613-VI до Державного земельного кадастру включаються відомості про категорії земель, документи, на підставі яких встановлено категорію земель, обмеження у використанні земель, а щодо конкретної земельної ділянки - відомості про її цільове призначення, категорію земель, вид використання земельної ділянки та обмеження у її використанні.

За твердженням скаржника, відомості про реєстрацію спірної земельної ділянки у Державному земельному кадастрі датуються 30 жовтня 2008 року, при цьому кадастр не містить відомостей про обмеження у використанні або обтяження земельної ділянки, а її категорією визначено землі житлової та громадської забудови, цільовим призначенням - для індивідуального садівництва. Тому, на думку скаржника, під час розроблення та затвердження у 2013 році Плану зонування території міста Кіровограда відповідні відомості підлягали обов`язковому врахуванню.

Скаржник стверджує, що План зонування території міста Кіровограда, затверджений рішенням від 17 вересня 2013 року №2456, розроблено без урахування попередніх рішень міської ради щодо планування і забудови території, існуючої містобудівної документації, відомостей Державного земельного кадастру та існуючої забудови суміжних земельних ділянок, що, на його переконання, свідчить про порушення вимог статей 16, 18, 24 Закону №3038-VI.

Крім того, скаржник зазначає, що суд апеляційної інстанції помилково поклав на попередню власницю земельної ділянки обов`язок брати участь у громадських обговореннях Плану зонування території у 2013 році та оскаржувати його після затвердження, оскільки обов`язок щодо врахування даних Державного земельного кадастру під час розроблення містобудівної документації законом покладено на уповноважений орган, а відповідні висновки суду щодо поведінки попередньої власниці земельної ділянки, на думку скаржника, ґрунтуються на припущеннях.

На обґрунтування добросовісності набуття земельної ділянки скаржник посилається на висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 18 вересня 2025 року у справі №922/82/20, від 11 березня 2025 року у справі №922/647/22 та у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №233/4365/18, відповідно до яких добросовісність набувача презюмується, не може ґрунтуватися на припущеннях, а добросовісний набувач за відсутності обставин, які викликають сумнів у достовірності відомостей державного реєстру, вправі покладатися на такі відомості.

Скаржник також посилається на статтю 41 Конституції України, зазначаючи, що прийняття рішення про затвердження зонування міста Кіровограда у 2013 році без урахування відомостей Державного земельного кадастру створило обставини, за яких він позбавлений можливості реалізувати право власності на належну йому земельну ділянку відповідно до її цільового призначення.

Крім того, з посиланням на пункт «ґ» частини першої статті 95 ЗК України, частину п`яту статті 26 Закону №3038-VI, статті 373, 375 ЦК України скаржник вказує, що власник земельної ділянки за умови її використання в межах установленого цільового призначення має право користуватися такою земельною ділянкою та здійснювати її забудову з додержанням установлених законом вимог.

Скаржник зазначає, що аналогічні правові висновки щодо застосування положень Закону №3038-VI, ЗК України та ЦК України, якими передбачено право власника здійснювати забудову земельної ділянки у межах її цільового призначення та використовувати її відповідно до такого призначення, викладено Верховним Судом у постановах від 09 лютого 2023 року у справі №1540/3905/18 та від 04 липня 2023 року у справі №280/12008/21.

Водночас скаржник наголошує, що Верховним Судом не сформовано висновку щодо застосування частини другої статті 16 та пунктів 1, 3 частини третьої статті 18 Закону №3038-VI у питанні дотримання вимог до зонування території.

Також скаржник вважає, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував закон у часі, оскільки під час оцінки законності рішення Кіровоградської міської ради від 26 вересня 2006 року №112 та правового режиму спірної земельної ділянки застосував положення законодавства, які не були чинними на момент прийняття відповідних рішень, чим, на думку скаржника, порушив частини третю, четверту статті 3 КАС України.

У зв`язку із цим скаржник вважає, що суд першої інстанції надав належну оцінку доказам, застосував релевантні норми матеріального права з урахуванням дії закону у часі, натомість суд апеляційної інстанції дійшов помилкових висновків через застосування законів, які не були чинними на день затвердження Генерального плану міста Кіровограда рішенням від 12 вересня 2000 року №627 та прийняття рішення Кіровоградської міської ради від 26 вересня 2006 року №112, не врахував постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 18 вересня 2012 року у справі №2а-3162/10/1170 та скасував судове рішення, яке, на переконання скаржника, відповідало закону, що є підставою для його скасування відповідно до статті 352 КАС України.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить Верховний Суд скасувати постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 28 липня 2026 року, а рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 13 березня 2026 року залишити без змін, а також стягнути солідарно з відповідачів на його користь судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу.

Таким чином, проаналізувавши підстави, на яких подано касаційну скаргу, враховуючи доводи скаржника, зазначені в обґрунтування необхідності прийняття її до розгляду касаційним судом, а також положення пункту 8 частини другої статті 129 Конституції України, яким передбачено забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення, колегія суддів погоджується з необхідністю здійснити касаційний перегляд постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 28 липня 2026 року з метою з`ясування правильності застосування судом апеляційної інстанції статті 41 Конституції України, статей 2, 12, 19, 20, 85, 95 ЗК України, статей 3, 10, 12 Закону №1699-III, статей 16, 18, 24, частини п`ятої статті 26 Закону №3038-VI, статей 13, 14, 15 Закону №3613-VI, статей 1, 21 Закону №858-IV, пункту 34 частини першої статті 26 Закону №280/97-ВР, статей 373, 375 ЦК України, перевірки дотримання положень частин третьої, четвертої статті 3 КАС України, з метою формування правового висновку Верховним Судом щодо застосування частини другої статті 16 та пунктів 1, 3 частини третьої статті 18 Закону №3038-VI у спірних правовідносинах.

Судом перевірено зарахування судового збору на рахунок Державної казначейської служби України.

Касаційна скарга відповідає вимогам статті 330 КАС України, підстави для повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження відсутні.

Суд звертає увагу учасників справи на обов`язок добросовісно користуватися процесуальними правами та належно виконувати процесуальні обов`язки відповідно до статей 44, 45 КАС України.

Верховний Суд уже звертав увагу на ризики використання технологій штучного інтелекту під час підготовки процесуальних документів без належної перевірки отриманих результатів (ухвали від 15 січня 2026 року у справі №240/14153/24 та від 03 лютого 2026 року у справі №340/2365/25).

Використання штучного інтелекту під час підготовки процесуальних документів саме по собі не суперечить вимогам процесуального закону. Водночас незалежно від способу підготовки документа особа, яка подає його до суду, відповідає за достовірність наведених відомостей і коректність посилань на нормативно-правові акти, судові рішення та правові висновки. Подання неперевірених або недостовірних відомостей, зокрема посилань на неіснуючі судові рішення чи правові висновки, яких відповідні рішення не містять, за наявності передбачених законом підстав може бути оцінене Судом як недобросовісне користування процесуальними правами або зловживання ними та мати процесуальні наслідки, встановлені КАС України.

Інформація, отримана за допомогою технологій штучного інтелекту, зокрема відомості про зміст нормативно-правових актів і судових рішень, підлягає перевірці за офіційними джерелами. Подання неперевірених чи недостовірних відомостей, зокрема посилань на неіснуючі судові рішення або правові висновки, яких такі рішення не містять, незалежно від способу підготовки відповідного документа, може бути оцінене Судом як недобросовісне користування процесуальними правами, а за наявності передбачених законом підстав - як зловживання процесуальними правами відповідно до статті 45 КАС України із застосуванням установлених процесуальним законом наслідків.

Суд також звертає увагу на необхідність реєстрації учасників справи в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі.

Відповідно до частини шостої статті 18 КАС України адвокати, нотаріуси, державні та приватні виконавці, судові експерти, органи державної влади та інші державні органи, зареєстровані за законодавством України як юридичні особи, їх територіальні органи, органи місцевого самоврядування, інші юридичні особи, зареєстровані за законодавством України, реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в обов`язковому порядку. Інші особи реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в добровільному порядку.

Особа, яка зареєструвала електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, подає процесуальні та інші документи, письмові та електронні докази, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами, з використанням кваліфікованого електронного підпису або засобів електронної ідентифікації, що мають високий рівень довіри, відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», якщо інше не визначено цим Кодексом.

Особі, яка зареєструвала електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, суд вручає будь-які документи у справах, в яких така особа бере участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення до електронного кабінету такої особи, що не позбавляє її права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.

З огляду на вищезазначені положення процесуального закону, запровадження на всій території України воєнного стану, а також з метою процесуальної економії, Суд рекомендує ОСОБА_1 , для якого реєстрація електронного кабінету не є обов`язковою, зареєструвати електронний кабінет у підсистемі ЄСІКС «Електронний суд».

Інструкція користувача Електронного суду розміщується на веб-сторінці технічної підтримки користувачів Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи.

Керуючись статтями 44, 45, 248, 328, 334, 335, 338, 355, 359 КАС України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Відкрити касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 28 липня 2026 року у справі №340/7334/25 за позовом ОСОБА_1 до Кропивницької міської ради, Департаменту містобудування та земельних ресурсів Кропивницької міської ради про визнання протиправним та скасування рішення, визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії.

2. Витребувати з Кіровоградського окружного адміністративного суду матеріали справи №340/7334/25.

3. Надіслати учасникам справи копії касаційної скарги та доданих до неї матеріалів разом з ухвалою про відкриття касаційного провадження.

4. Встановити для учасників справи десятиденний строк з дня отримання цієї ухвали для подання до суду касаційної інстанції відзиву на касаційну скаргу (у формі, встановленій частинами першою та другою статті 338 КАС України з висловленням позиції стосовно кожної з підстав касаційного оскарження: неправильного застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права), доказів надсилання (надання) копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи.

5. Звернути увагу учасників справи на необхідність перевірки за офіційними джерелами достовірності наведених у процесуальних документах відомостей про нормативно-правові акти, судові рішення та правові висновки Верховного Суду незалежно від способу підготовки таких документів та роз`яснити, що подання недостовірних відомостей за наявності передбачених законом підстав може мати процесуальні наслідки, встановлені КАС України.

6. Роз`яснити учасникам справи, що у разі невиконання процесуальних обов`язків, зокрема ухилення від вчинення дій, покладених судом на учасника судового процесу, зловживання процесуальними правами, вчинення дій або допущення бездіяльності з метою перешкоджання судочинству, суд, відповідно до статті 145 КАС України, може застосувати заходи процесуального примусу.

7. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Я.О. Берназюк

Судді С.М. Чиркін

В.М. Шарапа