ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2026 р. | Справа № 520/6973/26
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Бегунца А.О.,
Суддів: П`янової Я.В. , Русанової В.Б. ,
за участю секретаря судового засідання Реброва А.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.06.2026, головуючий суддя І інстанції: Шевченко О.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 22.06.26 року по справі № 520/6973/26
за позовом ОСОБА_1 
до  Безлюдівської селищної ради Харківського району Харківської області   
про визнання протиправним та нечинним рішення, зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
Позивач ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Безлюдівської селищної ради Харківського району Харківської області, в якому просив суд:
- визнати протиправним та нечинним рішення сесії Безлюдівської селищної ради від 30 квітня 2021 року "Про затвердження Порядку про відшкодування фактичних витрат на копіювання або друк документів, що надаються за запитами на інформацію у Безлюдівській селищній раді та розміру фактичних витрат на копіювання або друк документів, що надаються за запитом на інформацію, розпорядником якої є Безлюдівська селищна рада";
- зобов`язати Безлюдівську селищну раду Харківської області невідкладно опублікувати резолютивну частину рішення суду про визнання протиправним та нечинним рішення сесії Безлюдівської селищної ради від 30 квітня 2021 року "Про затвердження Порядку про відшкодування фактичних витрат на копіювання або друк документів, що надаються за запитами на інформацію у Безлюдівській селищній раді та розміру фактичних витрат на копіювання або друк документів, що надаються за запитом на інформацію, розпорядником якої є Безлюдівська селищна рада" у виданні, в якому його було офіційно оприлюднено, після набрання рішенням законної сили;
- стягнути на користь ОСОБА_1 з Безлюдівської селищної ради Харківської області витрати на правничу допомогу в суді першої інстанції в сумі 10000 грн.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що оскаржуване рішення сесії Безлюдівської селищної ради від 30 квітня 2021 року "Про затвердження Порядку про відшкодування фактичних витрат на копіювання або друк документів, що надаються за запитами на інформацію у Безлюдівській селищній раді та розміру фактичних витрат на копіювання або друк документів, що надаються за запитом на інформацію, розпорядником якої є Безлюдівська селищна рада" є протиправним та необґрунтованим, відповідно, підлягає скасуванню в судовому порядку.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 22.06.2026 у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з вказаним рішенням, позивачем ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення норм права та невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, просить рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.06.2026 скасувати та ухвалити постанову, якою позовні вимоги задовольнити.
В обгрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що пп. 2 п. "б" ст. 28 ЗУ "Про місцеве самоврядування в Україні" до делегованих повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить, зокрема здійснення відповідно до закону контролю за дотриманням цін і тарифів. Водночас, ст. 26 ЗУ "Про місцеве самоврядування в Україні" визначено виключний перелік питань, що вирішуються селищною радою на пленарних засіданнях. До цього переліку не віднесено питання встановлення або затвердження тарифів, зокрема розміру фактичних витрат на копіювання чи друк документів, що надаються за запитами на інформацію. Отже, приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції не врахував, що відповідно до ст. 26 ЗУ "Про місцеве самоврядування в Україні" до виключної компетенції сільських, селищних та міських рад, яка реалізується виключно на пленарних засіданнях, не віднесено повноваження щодо встановлення чи затвердження тарифів, зокрема розміру фактичних витрат на копіювання або друк документів, що надаються за запитами на інформацію. І, як результат, прийняв оскаржуване рішення не встановивши, чи мала саме рада визначені законом повноваження на прийняття такого нормативного документа. Також просив за результаои розгляду справи в суді апеляційної інстанції стягнути витрати на правничу допомогу у загальному розмірі 6000,00 грн.
Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу, відповідачем зазначено, що ані в Законі України "Про доступ до публічної інформації", ані в Постанові КМУ № 740 від 13.11.2011 не вказано, що відшкодування фактичних витрат на копіювання чи друк документів є "тарифом". Апелянт не надав до суду апеляційної інстанції доказів чи аргументів з посиланням на норми закону, які б підтверджували, що рішення Безлюдівської селищної ради від 30.04.2021 "Про затвердження Порядку про відшкодування фактичних витрат на копіювання або друг документів, що надаються за запитами на інформацію, розпорядником якої є Безлюдівська селищна рада" може бути таким, що встановлює "тариф". При цьому, сама норма пп. 2 п. "а" ст. 28 ЗУ "Про місцеве самоврядування в Україні" визначає конкретні випадки встановлення тарифів виконавчими органами місцевого самоврядування в тому числі, ця норма передбачає, що тарифи можуть бути встановлені і на інші послуги. Вказує, що оскажуване рішення жодним чином не встановлює тарифи на послуги чи товари, про що вірно зазначено в рішенні суду першої інстанції. 
До Другого апеляційного адміністративного суду надійшли заяви від сторін про розгляд справи без їх участі.
Відповідно до положень ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Матеріалами справи підтверджено, 02.02.2026 ОСОБА_1 звернувся до Безлюдівської селищної ради Харківського району Харківської області із запитом №10 про надання публічної інформації згідно Закону України "Про доступ до публічної інформації", в якому просив надати йому запитувану інформацію та відповідні документи.
Позивач визначив спосіб отримання інформації - шляхом направлення відповіді на електронну пошту.
Листом Безлюдівської селищної ради Харківського району Харківської області від 06.02.2026 №03-18/03 (а.с.9 - 12) повідомлено на запит позивача наступне:
"З метою надання запитуваної Вами інформації, за даними централізованої бухгалтерії Безлюдівської селищної ради, необхідно роздрукувати 72 аркуші документів та виготовити 72 аркуші цифрових копій документів шляхом сканування.
У відповідності до Рішення Безлюдівської селищної ради від 30 квітня 2021 року "Про затвердження Порядку про відшкодування фактичних витрат на копіювання або друк документів, що надаються за запитами на інформацію у Безлюдівській селищній раді та розміру фактичних витрат на копіювання або друк документів, що надаються за запитом на інформацію, розпорядником якої є Безлюдівська селищна рада", з метою розгляду Вашого запиту, пропонуємо Вам сплатити рахунок-фактуру №150 від 05.02.2026 на друк та виготовлення цифрових копій документів шляхом сканування у кількості: друк: 62 арк; виготовлення цифрових копій документів шляхом сканування: 62 арк.
Докази сплати зазначеного рахунку, просимо направити на офіційну електронну адресу Безлюдівської селищної ради або на поштову адресу.
Звертаємо Вашу увагу, що у відповідності до п. 6 "Порядку про відшкодування фактичних витрат на копіювання або друк документів, що надаються за запитами на інформацію у Безлюдівській селищній раді та розміру фактичних витрат на копіювання або друк документів, що надаються за запитом на інформацію, розпорядником якої є Безлюдівська селищна рада" в разі не сплати рахунку протягом 20 робочих днів запитувані документи не надаються".
10.02.2026 ОСОБА_1 звернувся до Безлюдівської селищної ради Харківського району Харківської області із запитом №12 на отримання публічної інформації, в якому просив надати, зокрема, сканкопію рішення сесії Безлюдівської селищної ради "Про затвердження Порядку про відшкодування фактичних витрат на копіювання або друк документів, що надаються за запитами на інформацію у Безлюдівській селищній раді та розміру фактичних витрат на копіювання або друк документів, що надаються за запитом на інформацію, розпорядником якої є Безлюдівська селищна рада" від 30.04.2021.
Листом Безлюдівської селищної ради Харківського району Харківської області від 16.02.2026 №03-18/07 (а.с. 13 - 19) позивачу надано запитувану інформацію. 
Так, рішенням Безлюдівської селищної ради Харківського району Харківської області VII сесії VIII скликання від 30 квітня 2021 року "Про затвердження Порядку про відшкодування фактичних витрат на копіювання або друк документів, що надаються за запитами на інформацію у Безлюдівській селищній раді та розміру фактичних витрат на копіювання або друк документів, що надаються за запитом на інформацію, розпорядником якої є Безлюдівська селищна рада" затверджено:
1.1. Порядок про відшкодування фактичних витрат на копіювання або друк документів, що надаються за запитами на інформацію у Безлюдівській селищній раді згідно з додатком 1.
1.2. Розмір фактичних витрат на копіювання або друк документів, що надаються за запитом на інформацію, розпорядником якої є Безлюдівеька селищна рада з додатком 2.
Зокрема, пунктом 4 Додатку 2 "Розмір фактичних витрат на копіювання або друк документів, що надаються за запитом на інформацію, розпорядником якої є Безлюдівська селищна рада" до рішення Безлюдівської селищної ради Харківського району Харківської області VII сесії VIII скликання від 30 квітня 2021 року (а.с. 18 - 19) визначено, що вартість виготовлення цифрових копій документів шляхом сканування становить 0,05 відсотка розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб за сканування однієї сторінки.
Не погоджуючись з рішенням Безлюдівської селищної ради Харківського району Харківської області VII сесії VIII скликання від 30 квітня 2021 року щодо встановлення вартості виготовлення цифрових копій документів шляхом сканування, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх необгрунтованості.
Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.
Згідно положень частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території. Рішення органів місцевого самоврядування, прийняті в межах повноважень, визначених законом, є обов`язковими до виконання на відповідній території.
Положеннями п.18 ч.1 ст.4 КАС України визначено, що нормативно-правовий акт - це акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування.
Відповідно до положень ст. 264 КАС України правила цієї статті поширюються на розгляд адміністративних справ щодо: 1) законності (крім конституційності) постанов та розпоряджень Кабінету Міністрів України (крім рішень Кабінету Міністрів України, визначених частиною першою статті 266-1 цього Кодексу), постанов Верховної Ради Автономної Республіки Крим;
2) законності та відповідності правовим актам вищої юридичної сили нормативно-правових актів міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування, інших суб`єктів владних повноважень.
Право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.
Нормативно-правові акти можуть бути оскаржені до адміністративного суду протягом всього строку їх чинності.
Положеннями ст. 2 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначено, що місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.
Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.
Відповідно до положень ст. 4 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" місцеве самоврядування в Україні здійснюється на принципах: народовладдя; законності; гласності; колегіальності; поєднання місцевих і державних інтересів; виборності; правової, організаційної та матеріально-фінансової самостійності в межах повноважень, визначених цим та іншими законами; підзвітності та відповідальності перед територіальними громадами їх органів та посадових осіб; державної підтримки та гарантії місцевого самоврядування; судового захисту прав місцевого самоврядування.
Згідно із ч.1 ст. 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. 
Відповідно до приписів ст. 11 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи.
Виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад є підконтрольними і підзвітними відповідним радам, а з питань здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольними відповідним органам виконавчої влади.
У сільських радах, що представляють територіальні громади, які налічують до 500 жителів, за рішенням відповідної територіальної громади або сільської ради виконавчий орган ради може не створюватися. У цьому випадку функції виконавчого органу ради (крім розпорядження земельними та природними ресурсами) здійснює сільський голова одноособово.
Приписами ст. 25 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначено, що сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання. 
Положеннями ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначена виключна компетенція сільських, селищних, міських рад.
Частинами 1, 2, 5, 12 статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. 
Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. При встановленні результатів голосування до загального складу сільської, селищної, міської ради включається сільський, селищний, міський голова, якщо він бере участь у пленарному засіданні ради, і враховується його голос. 
Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування нормативно-правового характеру набирають чинності з дня їх офіційного оприлюднення, якщо органом чи посадовою особою не встановлено пізніший строк введення цих актів у дію.
Судовим розглядом встановлено, що рішенням Безлюдівської селищної ради Харківського району Харківської області VII сесії VIII скликання від 30 квітня 2021 року "Про затвердження Порядку про відшкодування фактичних витрат на копіювання або друк документів, що надаються за запитами на інформацію у Безлюдівській селищній раді та розміру фактичних витрат на копіювання або друк документів, що надаються за запитом на інформацію, розпорядником якої є Безлюдівська селищна рада" затверджено розмір фактичних витрат на копіювання або друк документів, що надаються за запитом на інформацію, розпорядником якої є Безлюдівська селищна рада з додатком 2.
Зокрема, пунктом 4 Додатку 2 "Розмір фактичних витрат на копіювання або друк документів, що надаються за запитом на інформацію, розпорядником якої є Безлюдівська селищна рада" до рішення Безлюдівської селищної ради Харківського району Харківської області VII сесії VIII скликання від 30 квітня 2021 року визначено, що вартість виготовлення цифрових копій документів шляхом сканування становить 0,05 відсотка розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб за сканування однієї сторінки.
02.02.2026 ОСОБА_1 звернувся до Безлюдівської селищної ради Харківського району Харківської області із запитом №10 про надання публічної інформації згідно Закону України "Про доступ до публічної інформації", в якому просив надати йому запитувану інформацію та відповідні документи.
Листом Безлюдівської селищної ради Харківського району Харківської області від 06.02.2026 №03-18/03 повідомлено, що відповідно до рішення Безлюдівської селищної ради від 30 квітня 2021 року "Про затвердження Порядку про відшкодування фактичних витрат на копіювання або друк документів, що надаються за запитами на інформацію у Безлюдівській селищній раді та розміру фактичних витрат на копіювання або друк документів, що надаються за запитом на інформацію, розпорядником якої є Безлюдівська селищна рада" запитувачу інформації треба сплатити вартість друку та виготовлення цифрових копій документів згідно рахунок-фактуру №150 від 05.02.2026 (друк: 62 арк; виготовлення цифрових копій документів шляхом сканування: 62 арк).
Щодо доводів позивача про порушення процедури прийняття рішення Безлюдівської селищної ради Харківського району Харківської області VII сесії VIII скликання від 30 квітня 2021 року як регуляторного акту, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з частинами першою та шостою статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.
Частиною дванадцятою статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування, які відповідно до закону є регуляторними актами, розробляються, розглядаються, приймаються та оприлюднюються у порядку, встановленому Законом України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності".
Правові та організаційні засади реалізації державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності визначені Законом України №1160-IV "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності".
Згідно з положеннями статті 1 Закону № 1160-IV: регуляторний акт це:
- прийнятий уповноваженим регуляторним органом нормативно-правовий акт, який або окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб`єктами господарювання;
- прийнятий уповноваженим регуляторним органом інший офіційний письмовий документ, який встановлює, змінює чи скасовує норми права, застосовується неодноразово та щодо невизначеного кола осіб і який або окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб`єктами господарювання, незалежно від того, чи вважається цей документ відповідно до закону, що регулює відносини у певній сфері, нормативно-правовим актом;
- регуляторний орган - Верховна Рада України, Президент України, Кабінет Міністрів України, Національний банк України, Національна рада України з питань телебачення і радіомовлення, інший державний орган, центральний орган виконавчої влади, Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, місцевий орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, а також посадова особа будь-якого із зазначених органів, якщо відповідно до законодавства ця особа має повноваження одноособово приймати регуляторні акти.
До регуляторних органів також належать територіальні органи центральних органів виконавчої влади, державні спеціалізовані установи та організації, некомерційні самоврядні організації, які здійснюють керівництво та управління окремими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, якщо ці органи, установи та організації відповідно до своїх повноважень приймають регуляторні акти; регуляторна діяльність - діяльність, спрямована на підготовку, прийняття, відстеження результативності та перегляд регуляторних актів, яка здійснюється регуляторними органами, фізичними та юридичними особами, їх об`єднаннями, територіальними громадами в межах, у порядку та у спосіб, що встановлені Конституцією України, цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Отже, лише за умови відповідності акта відповідного регуляторного органу визначеним вище вимогам, він вважається регуляторним та до нього мають бути застосовані положення наведеного Закону.
Верховний Суд у постанові від 05.07.2023 у справі № 160/3064/22 сформулював висновок щодо застосування положень статті 1 Закону № 1160-IV у сукупності з положеннями статей 28 та 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", а саме: "Для віднесення акта до регуляторного не достатньо, щоб він був прийнятий регуляторним органом; акт може бути віднесено до регуляторних лише за умови, що він відповідає усім ознакам, визначеним у статті 1 Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності", у сукупності, а саме: 1) якщо стосується невизначеного кола осіб; 2) встановлює, змінює або скасовує норми права щодо регулювання господарських відносин, адміністративних відносин між регуляторним органам або іншим органам державної влади та суб`єктами господарювання; 3) приймається на невизначений строк та застосовується неодноразово. Відсутність хоча б однієї з цих ознак унеможливлює віднесення відповідного акта суб`єкта владних повноважень до регуляторного".
Згідно ст. 3 Господарського кодексу України, під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.
В той час, оскаржуване рішення Безлюдівської селищної ради Харківського району Харківської області VII сесії VIII скликання від 30 квітня 2021 року "Про затвердження Порядку про відшкодування фактичних витрат на копіювання або друк документів, що надаються за запитами на інформацію у Безлюдівській селищній раді та розміру фактичних витрат на копіювання або друк документів, що надаються за запитом на інформацію, розпорядником якої є Безлюдівська селищна рада" жодним чином не відноситься та не регулює відносини у сфері господарювання, не встановлює, не змінює та не скасовує норми права щодо регулювання господарських відносин, адміністративних відносин між регуляторним органам або іншим органам державної влади та суб`єктами господарювання, отже відсутні підстави вважати дане рішення регуляторним актом.
Доказів протилежного позивачем до суду першої та апеляційної інстанції не надано.
Крім того, слід звернути увагу, що Державна регуляторна служба України є уповноваженим органом у сфері реалізації державної регуляторної політики та наділена рядом спеціальних повноважень, визначених у статті 30 Закону України 11.09.2003 № 1160-IV "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності".
Безлюдівська селищна рада Харківського району Харківської області 24.04.2026 звернулась до Східного Міжрегіонального сектору Державної регуляторної служби України з листом щодо надання висновку про наявність або відсутності ознак регуляторного акту в рішенні Безлюдівської селищної ради Харківського району Харківської області VII сесії VIII скликання від 30 квітня 2021 року.
11.05.2026 за вхід. № 1942 до Безлюдівської селищної ради надійшли роз`яснення від Державної регуляторної служби України, в яких зазначено, що рішення Безлюдівської селищної ради від 30 квітня 2021 року "Про затвердження Порядку про відшкодування фактичних витрат на копіювання або друк документів, що надаються за запитами на інформацію у Безлюдівській селищній раді та розміру фактичних витрат на копіювання або друк документів, що надаються за запитом на інформацію, розпорядником якої є Безлюдівська селищна рада" не містить норм регуляторного характеру, а його прийняття не потребувало реалізації процедур передбачених Законом України від 11.09.2003 № 1160-IV "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності".
Також, позивач не погоджується з оскаржуваним рішенням з тих підстав, що ним запитувалася інформація в електронному вигляді, за надання якої не передбачено встановлення розпорядником такої інформації плати. При цьому, позивач посилався на постанову Великої Палати Верховного Суду від 17 лютого 2022 року по справі №9901/119/21.
Так, порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, та інформації, що становить суспільний інтерес, визначено Законом України від 13 січня 2011 року № 2939-VI "Про доступ до публічної інформації".
Відповідно до частини четвертої статті 13 Закону України "Про доступ до публічної інформації" усі розпорядники інформації незалежно від нормативно-правового акта, на підставі якого вони діють, при вирішенні питань щодо доступу до інформації мають керуватися цим Законом.
Відповідно до частини першої статті 1 Закону № 2939-VI публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.
Право на доступ до публічної інформації гарантується, зокрема, обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом, визначенням розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє (пункти 1 та 2 частини першої статті 3 Закону "Про доступ до публічної інформації").
Згідно зі статтею 5 Закону № 2939-VI, доступ до інформації забезпечується шляхом: систематичного та оперативного оприлюднення інформації в офіційних друкованих виданнях, на офіційних вебсайтах у мережі "Інтернет", на єдиному державному вебпорталі відкритих даних, на інформаційних стендах; будь-яким іншим способом; надання інформації за запитами на інформацію.
Згідно із частинами першою, другою статті 19 Закону № 2939-VI, запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні. Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.
Згідно з положеннями статті 20 Закону № 2939-VI, розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту. У разі якщо запит на інформацію стосується інформації, необхідної для захисту життя чи свободи особи, щодо стану довкілля, якості харчових продуктів і предметів побуту, аварій, катастроф, небезпечних природних явищ та інших надзвичайних подій, що сталися або можуть статись і загрожують безпеці громадян, відповідь має бути надана не пізніше 48 годин з дня отримання запиту.
Клопотання про термінове опрацювання запиту має бути обґрунтованим. У разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.
Відповідно до частини 3 статті 21 Закону України "Про доступ до публічної інформації", розмір фактичних витрат визначається відповідним розпорядником на копіювання та друк у межах граничних норм, встановлених Кабінетом Міністрів України. У разі якщо розпорядник інформації не встановив розміру плати за копіювання або друк, інформація надається безкоштовно.
Частиною 1 статті 22 Закону № 2939-VI передбачено, що розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: 1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; 2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону; 3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком; 4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.
В постанові від 17 лютого 2022 року по справі №9901/119/21, на яку посилався позивач, Велика Палата Верховного Суду дійшла наступних висновків:
"Відповідно до частини 3 статті 21 Закону про доступ до публічної інформації розмір фактичних витрат визначається відповідним розпорядником на копіювання та друк у межах граничних норм, встановлених Кабінетом Міністрів України. У разі якщо розпорядник інформації не встановив розміру плати за копіювання або друк, інформація надається безкоштовно. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що вказані правові норми регулюють питання відшкодування витрат саме на копіювання та друк (що передбачає виготовлення паперових копій документів) та не передбачають обмеження права на отримання інформації в електронному вигляді, зокрема не передбачають встановлення плати за сканування копій документів. Крім того, аналіз частини 2 статті 34 Конституції України та частини 2 статті 7 Закону України "Про інформацію" свідчить, що особа має право вибирати на власний розсуд форму копій документів, які вона запитує, а саме паперову чи електронну".
Разом з тим, в постанові від 27 жовтня 2022 року у справі №9901/496/21 Велика Палата Верховного Суду також дійшла наступних висновків:
"Положення статті 21 Закону № 2939-VI встановлюють спосіб надання документів обсягом більше 10 сторінок, яким визначають "копіювання та друк", передбачають відшкодування запитувачем фактичних витрат за виготовлення і надання копій документів, встановлюють заборону вимагати відшкодування витрат за надання копій документів понад встановлений обсяг у разі, якщо розпорядник інформації не встановив розміру плати за копіювання або друк документів.
Цей Закон не розрізняє паперові та цифрові копії документа, принаймні у ньому немає формулювань, за якими відшкодування фактичних витрат за копіювання/друк документа треба тлумачити вузько й пов`язувати тільки з паперовими носіями. За контекстними законодавчими приписами терміни "копіювання" та "друк" позначають насамперед будь-який процес виготовлення (множення) відповідних оригіналу документальних відомостей з використанням будь-яких засобів продукування (друку). Виготовлення електронних копій документа (якщо розпорядник їх не має і не зобов`язаний мати у своєму розпорядженні) є одним із таких способів; він теж вимагає залучення додаткового ресурсу й матеріально-технічних затрат, а отже, потребує їх відшкодування.
Положення Закону № 2339-VI, зокрема його статті 21, не дають підстав вважати, що електронний формат надання публічної інформації (на інформаційний запит) апріорі є безоплатним. Розпорядник інформації не зобов`язаний володіти усією (без винятків) інформацією в електронній формі. Можуть бути випадки, як-от у цій справі, коли документ, аби задовольнити запит на інформацію, потрібно оцифрувати. Цей процес не слід розцінювати як несуттєвий і безкоштовний, адже він теж затратний, позаяк розпорядник інформації повинен організувати сканування документа, а отже, задіяти матеріально-технічний ресурс, залучити працівників. Фактичні витрати розпорядника інформації в цьому випадку будуть меншими, аніж при виготовленні копій на паперових носіях, але вони будуть, і заявник, якщо вимагає саме цієї інформації й саме в обраний ним спосіб (в електронній формі), має бути готовим до того, що це може зумовити фінансові витрати".
Крім того, підтримуючи правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 27 жовтня 2022 року у справі №9901/496/21, в постанові від 27 квітня 2023 року у справі № 9901/454/21 Велика Палата Верховного Суду також дійшла наступних висновків:
"У постанові у постанові від 27 жовтня 2022 року у справі №9901/496/21 Велика Палата Верховного Суду зауважила, що Закон № 2939-VI не розрізняє паперових та цифрових копій документа, принаймні у ньому немає формулювань, за якими відшкодування фактичних витрат за копіювання / друк документа треба тлумачити вузько й пов`язувати тільки з паперовими носіями. За контекстними законодавчими приписами терміни "копіювання" та "друк" позначають насамперед будь-який процес виготовлення (множення) відповідних оригіналу документальних відомостей з використанням будь-яких засобів продукування (друку). Виготовлення електронних копій документа (якщо розпорядник їх не має і не зобов`язаний мати у своєму розпорядженні) є одним із таких способів; він теж вимагає залучення додаткового ресурсу й матеріально-технічних затрат, а отже, потребує їх відшкодування.
Велика Палата Верховного Суду враховує зазначені висновки щодо застосування норм права, оскільки вони є релевантними до правовідносин, що виникли у справі, яка розглядається, а відтак вважає помилковим висновок суду першої інстанції, згідно з яким вказані вище правові норми регулюють питання відшкодування витрат саме на копіювання та друк (що передбачає виготовлення паперових копій документів) та не обмежують право на отримання інформації в електронному вигляді, зокрема не передбачають встановлення плати за сканування копій документів.
При цьому згідно з усталеною практикою Великої Палати Верховного Суду суди під час вирішення тотожних спорів повинні враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду (яка у цьому випадку викладена в постанові від 27 жовтня 2022 року у справі №9901/496/21), а відтак доводи позивача щодо необхідності врахування висновків, викладених у постанові від 17 лютого 2022 року у справі № 9901/119/21 під час розгляду цієї справи, є помилковими".
Відповідно до ч.5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 № 755/10947/17 зазначено, що суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду.
Зважаючи, що Законом України "Про доступ до публічної інформації" передбачено визначення розпорядником інформації розміру фактичних витрат як за виготовлення паперових копій документів, так і за сканування копій документів, пунктом 4 Додатку 2 "Розмір фактичних витрат на копіювання або друк документів, що надаються за запитом на інформацію, розпорядником якої є Безлюдівська селищна рада" до рішення Безлюдівської селищної ради Харківського району Харківської області VII сесії VIII скликання від 30 квітня 2021 року "Про затвердження Порядку про відшкодування фактичних витрат на копіювання або друк документів, що надаються за запитами на інформацію у Безлюдівській селищній раді та розміру фактичних витрат на копіювання або друк документів, що надаються за запитом на інформацію, розпорядником якої є Безлюдівська селищна рада", правомірно визначено вартість виготовлення цифрових копій документів шляхом сканування.
Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
При цьому, суд враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. 
Зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, колегія суддів зазначає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку.
При цьому, ціль мотивування судового рішення полягає в тому, щоб продемонструвати і довести, передусім сторонам, що суд справді почув, а не проігнорував їхні позиції, мотивоване судове рішення надає сторонам змогу вирішити питання про доцільність його оскарження, належне мотивування судового рішення забезпечує ефективний апеляційний перегляд справи.
Аналогічні висновки застосовує Верховний Суд, зокрема у постановах від 27.05.2025 по справі № 160/27436/23, від 02.07.2025 по справі №380/5471/24.
З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції в повному обсязі дослідив положення норматиних актів, що регулюють спірні правовідносини та дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.
Щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч.ч. 1, 9 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Однак, з урахуванням наведеного, колегія суддів зазначає, що в межах даної справи витрати понесені позивачем на правничу допомогу в суді першої та апеляційної інстанції стягненню з відповідача не підлягають, через відсутність обгрунтованих підстав для задоволення вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 .
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Згідно із ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Таким чином, колегія суддів, переглянувши рішення суду першої інстанції, дійшла висновку, що при прийнятті рішення, суд першої інстанції дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального права.
Наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.06.2026 по справі № 520/6973/26 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя | | А.О. Бегунц
Судді | | Я.В. П`янова   В.Б. Русанова
Повний текст постанови складено 12.08.2026 року