Справа № 159/1371/26
Провадження № 2/159/1457/26

КОВЕЛЬСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31 липня 2026 року м. Ковель 

Ковельський міськрайонний суд Волинської області в складі:
головуючого судді – Чалого А.В.,
за участі секретаря судового засідання Посполітак Г.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Ковеля в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення відшкодування за невиконання кредитного договору,
ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Ковельського міськрайонного суду Волинської області з позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача ОСОБА_2 на свою користь суму інфляції - 306743, 39 гривень та 3% річних - 87181, 30 гривень за період з 10.05.2019 по 02.03.2026.
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 10.05.2019 з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто заборгованість за договором позики в розмірі 436160,00 гривень. На виконання вказаного рішення суду було відкрито виконавче провадження №659796643. Станом на 05.02.2026 сума заборгованості становить 321534,00 гривень. Зважаючи, що сума боргу не погашена позивач просить суд позовні вимоги задовольнити.
Ухвалою Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 06.04.2026 відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання.
06.05.2026 підготовче судове засідання відкладено у зв`язку з неявкою відповідача.
Ухвалою Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 01.06.2026 підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті.
30.06.2026 судове засідання відкладено у зв`язку з неявкою відповідача.
22.07.2026 суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення, проголошення судового рішення відкладено до 31.07.2026.
Позивач та його представниця в судове засідання не з`явилися, звернулися до суду з клопотанням про розгляд справи у їх відсутності, заперечень проти ухвалення заочного рішення не надали.
Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Відзив на позов не подав.
Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, тому, відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
За згодою представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням статті 280 ЦПК України.
Дослідивши письмові докази по справі суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 10.05.2019 позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задоволено та стягнуто заборгованість за договором позики в розмірі 436160,00 гривень.
Старшим державним виконавцем Ковельського відділу державної виконавчої служби у Ковельському районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Гусак О.М. 05.07.2021 відкрито виконавче провадження № 65979643 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором позики 436160,00 гривень.
Згідно інформації Ковельського відділу державної виконавчої служби у Ковельському районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 14.02.2025 №16887/8 та від 05.02.2026 №18566/25, ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачено в загальному 114716,91 гривень в рахунок погашення боргу.
Залишок боргу становить 321534,00 гривень.
Відповідно до частини 1 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, але також завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі й інші юридичні факти (частина 2 статті 11 ЦК України).
Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між суб`єктом, який таку шкоду завдав, і потерпілим. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або не грошовим.
За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.
Частинами 1, 2 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.
Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, як наслідок, право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передують подачі такого позову.
Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу за увесь час прострочення.
Судом встановлено, що на момент пред?явлення ОСОБА_1 позову у цій справі (09.03.2026) відповідач мав невиконане грошове зобов`язання перед позивачем, яке виникло на підставі рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 10.05.2019 про стягнення з відповідача в користь позивача заборгованості за договором позики в розмірі 321534,00.
Інфляційні втрати та проценти річних є спеціальним видом цивільно-правової відповідальності за прострочення грошового зобов`язання і входять до складу такого зобов`язання (постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05 липня 2019 року у справі № 905/600/18).
Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.
Отже, саме три проценти річних є законодавчо встановленим розміром процентів річних, які боржник повинен сплатити у разі неналежного виконання грошового зобов`язання. Три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом) є мінімальним розміром процентів річних, на які може розраховувати кредитор у разі неналежного виконання зобов`язання боржником. Тому зменшення судом процентів річних можливе лише до такого розміру, тобто не менше ніж три проценти річних.
Інфляційні втрати є наслідком інфляційних процесів в економіці, вони об`єктивно виникають унаслідок знецінення грошових коштів, а їх стягнення є компенсацією за понесені втрати.
Компенсація кредитору інфляційних втрат згідно з положеннями частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України є мінімальною гарантією захисту його інтересів, яка забезпечує збереження цінності грошових коштів протягом прострочення оплати боржником відповідних товарів, робіт чи послуг.
Інфляційні втрати не є штрафними санкціями чи платою боржника за користування коштами кредитора, вони, як уже зазначалося, входять до складу грошового зобов`язання і є способом захисту майнового права та інтересу. Тому, на відміну від процентів річних, суд не може зменшити розмір інфляційних втрат.
Згідно з наданим розрахунком заборгованість ОСОБА_2 за період з 10.05.2019 по 02.03.2026 становить: інфляційні витрати - 306743,39 гривень, 3%річних - 87181,30 гривень.
Вказаний розрахунок заборгованості є чітким та зрозумілим, містить усю необхідну інформацію щодо періоду виникнення боргу та його розміру.
Відповідачем ОСОБА_2 відповідно до статті 81 ЦПК України будь-яких заперечень на позовні вимоги станом на час розгляду справи не подано, як і не подано доказів, що свідчать про неправильність представлених позивачем розрахунків суми кредитної заборгованості, що нарахована згідно умов укладеного договору.
Таким чином, зважаючи, що відповідач свої зобов`язання перед позивачем не виконав, то позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.
На підставі статті 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а тому враховуючи те, що позов підлягає задоволенню з відповідачки на користь позивача необхідно стягнути понесені судові витрати.
Керуючись ст.ст.12, 13, 80, 81, 89, 141, 263-268, 280, 354, 355 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення відшкодування за невиконання кредитного договору, задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати в розмірі 306743 (триста шість тисяч сімсот сорок три) гривні 39 копійок та 3% річних в розмірі 87181 (вісімдесят сім тисяч сто вісімдесят одну) гривню30 копійок.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3151 (три тисячі сто п`ятдесят одну) гривню 40 копійок в рахунок відшкодування сплаченого судового збору.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 4000 (чотири тисячі) гривень 00 копійок в рахунок відшкодування понесених витрат на правову допомогу.
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 . 
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Позивач має право оскаржити заочне рішення протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Волинського апеляційного суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом тридцяти днів з дня його проголошення, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Головуючий: | А. В. ЧАЛИЙ