Харківський окружний адміністративний суд
61700, м. Харків, майдан Свободи, 6, inbox@adm.hr.court.gov.ua, ЄДРПОУ: 34390710

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м.Харків 
18 вересня 2026 року №520/25737/26 

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Смагар С.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (в письмовому провадженні) адміністративну справу № 520/25737/26 за позовом ОСОБА_1 (адреса АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 (адреса АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_2 , в якому просить:
- визнати поважними причини та поновити ОСОБА_1 строк звернення до Суду із даним позовом;
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 ЄДРПОУ НОМЕР_3 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 , середнього заробітку (грошового забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 17.03.2025 року по 29.07.2026 рік;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 ЄДРПОУ НОМЕР_3 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 17.03.2025 року по 29.07.2026 рік, у сумі 379 495 (триста сімдесят дев`ять тисяч чотириста дев`яносто п`ять) гривень.
Позовну заяву подано до Харківського окружного адміністративного суду 18 серпня 2026 року через підсистему «Електронний суд». Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 21 серпня 2026 року позовну заяву залишено без руху у зв`язку з ненаданням документа про сплату судового збору. У встановлений судом строк представник позивача подав заяву про усунення недоліків, в якій заявив клопотання про звільнення позивача від сплати судового збору на підставі пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» та долучив копію посвідчення серії НОМЕР_4 , виданого Управлінням соціального захисту населення Чугуївської міської ради 30 грудня 2025 року, яким підтверджується, що позивач є особою з інвалідністю II групи. Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 26 серпня 2026 року зазначене клопотання задоволено, позивача звільнено від сплати судового збору за розгляд цієї справи на підставі пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження в адміністративній справі № 520/25737/26, розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні). Цією ж ухвалою суд дійшов висновку, що строк звернення до суду позивачем не пропущено, а тому заявлене позивачем клопотання про поновлення строку звернення до суду не потребує вирішення. Сторони про відкриття провадження у справі були повідомлені судом належним чином.
За правилами частини 5 та частини 8 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України) суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Позивач в обґрунтування позовних вимог зазначає, що з 09 березня 2022 року проходив військову службу за мобілізацією у військовій частині НОМЕР_5 . Наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 22 серпня 2024 року № 180-РС позивача звільнено з військової служби у відставку за підпунктом «б» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за станом здоров`я на підставі висновку військово-лікарської комісії. Наказом командира військової частини НОМЕР_5 від 10 вересня 2024 року № 288 позивача виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_5 та всіх видів забезпечення з 10 вересня 2024 року, а з продовольчого забезпечення - зі сніданку 11 вересня 2024 року.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 17 березня 2025 року у справі № 520/28909/24 зобов`язано військову частину НОМЕР_5 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення військовослужбовця за період з 09.03.2022 по 18.07.2022 та за період з 17.07.2024 по 10.09.2024 із застосуванням показника прожиткового мінімуму для працездатної особи, встановленого законом на 01 січня відповідного року, індексацію грошового забезпечення за ці ж періоди, а також одноразову грошову допомогу відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 17.09.2014 № 460. Ухвалою суду замінено сторону виконавчого провадження (боржника) у справі № 520/28909/24 з військової частини НОМЕР_5 на її правонаступника - військову частину НОМЕР_2 .
Позивач зазначає, що 29 липня 2026 року військова частина НОМЕР_2 перерахувала на його банківський рахунок кошти у розмірі 68 632,89 грн з призначенням платежу «грошове забезпечення за червень 2026 року, виплата за рішенням суду», чим виконано рішення у справі № 520/28909/24, проте середній заробіток за час затримки цього розрахунку відповідач не нарахував і не виплатив. Посилаючись на статті 116 і 117 Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП України), позивач вважає, що відповідач зобов`язаний виплатити йому середній заробіток за період з 17.03.2025 (дата ухвалення рішення у справі № 520/28909/24) по 29.07.2026 (дата фактичного розрахунку), що становить 500 календарних днів, виходячи із середньоденного грошового забезпечення 758,99 грн, обчисленого із сум грошового забезпечення за липень і серпень 2024 року.
Відповідач подав відзив на позовну заяву, сформований у системі «Електронний суд» 10 вересня 2026 року, в якому просив перевірити дотримання позивачем строку звернення до суду та постановити окрему ухвалу про залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку з його пропуском, а в разі розгляду справи по суті - відмовити в позові повністю. Відповідач зазначив, що спеціальним строком звернення до суду в цій категорії справ є місячний строк, встановлений частиною 5 статті 122 КАС України, і що позивач, добросовісно користуючись своїми правами, мав заявити вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку одночасно з вимогами у справі № 520/28909/24, а не після виконання ухваленого в ній рішення, оскільки не одночасне заявлення вимог з оплати праці штучно збільшує період, за який можливе стягнення спірних сум. Крім того, відповідач послався на відсутність своєї вини у затримці розрахунку, зазначивши, що є бюджетною установою, яка фінансується виключно за рахунок державного бюджету, до набрання рішенням у справі № 520/28909/24 законної сили не мала правових підстав і бюджетних ресурсів для здійснення спірних виплат, а затримка зумовлена процедурою виконання судового рішення через органи Державної казначейської служби України. До відзиву відповідач додав довіреність представника, виписку з Єдиного державного реєстру, довідку про правонаступництво військової частини НОМЕР_2 щодо військової частини НОМЕР_5 та витяги з наказів щодо проходження позивачем служби.
Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступне.
Обставини проходження позивачем військової служби у військовій частині НОМЕР_5 , звільнення наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 22.08.2024 № 180-РС, виключення зі списків особового складу з 10.09.2024 та із продовольчого забезпечення - з 11.09.2024, ухвалення рішення у справі № 520/28909/24 від 17.03.2025 та заміна сторони виконавчого провадження з військової частини НОМЕР_5 на військову частину НОМЕР_2 як правонаступника, сторонами не оспорюються і підтверджуються матеріалами справи, зокрема витягами з наказів командира військової частини НОМЕР_5 , доданими позивачем до позову та відповідачем до відзиву, а також довідкою військової частини НОМЕР_2 від 16.07.2025 про те, що вона є правонаступником військової частини НОМЕР_5 у зв`язку з переформуванням.
Факт перерахування військовою частиною НОМЕР_2 на банківський рахунок позивача 29 липня 2026 року коштів у розмірі 68 632,89 грн з призначенням платежу, що вказує на виконання рішення суду, відповідач у відзиві не оспорює і доказів здійснення цього платежу в іншому розмірі або в іншу дату не надає. Доказів нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за час затримки цього розрахунку відповідач також не надав. За таких обставин суд вважає встановленим, що остаточний розрахунок за сумами, присудженими рішенням у справі № 520/28909/24, проведено 29 липня 2026 року.
Ухвалою про відкриття провадження у справі від 26.08.2026 суд зобов`язав відповідача подати, зокрема, довідку про розмір грошового забезпечення позивача за останні два календарні місяці служби, що передували місяцю звільнення, розрахунок середньоденного заробітку та докази причин непроведення остаточного розрахунку в день звільнення. На виконання цієї ухвали 17 вересня 2026 року відповідач подав клопотання про долучення доказів, до якого додав рапорт фінансової служби від 15 вересня 2026 року № 1571/19769-в, довідку про розміри грошового забезпечення позивача від 14 вересня 2026 року № 1571/28531 та фінансовий розрахунок. Суд приймає ці докази і кладе в основу розрахунку саме довідку відповідача як документ, складений органом, який здійснював нарахування грошового забезпечення позивача.
Вирішуючи спір по суті, суд виходить з такого.
Спеціальне законодавство, яким визначено порядок, умови, склад і розміри грошового забезпечення військовослужбовців та порядок проходження ними військової служби, не врегульовує відносин, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні військовослужбовця та відповідальністю за таку затримку. Оскільки питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні спеціальним законодавством не врегульоване, до спірних правовідносин застосовуються положення статей 116 і 117 КЗпП України. Цей висновок відповідач у відзиві не заперечує.
Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Частиною другою цієї статті встановлено, що у разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Частиною першою статті 117 КЗпП України (в редакції Закону України від 01.07.2022 № 2352-IX, чинній з 19.07.2022) визначено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Частиною другою цієї статті передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Оскільки звільнення позивача та виключення його зі списків особового складу відбулися 10 вересня 2024 року, тобто вже після набрання чинності Законом України від 01.07.2022 № 2352-IX, до спірних правовідносин застосовується стаття 117 КЗпП України виключно в редакції, чинній з 19.07.2022, яка передбачає обмеження періоду нарахування відшкодування шістьма місяцями. Це обмеження є законодавчою межею відповідальності роботодавця і застосовується судом незалежно від того, за який період відшкодування заявлено позивачем.
Щодо доводу відповідача про пропуск позивачем строку звернення до суду суд зазначає таке. Це питання вже вирішено ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 26 серпня 2026 року про відкриття провадження у справі, якою встановлено, що позовну заяву подано в межах установленого законом строку звернення до адміністративного суду. Це питання, закрите ухвалою суду, повторно не переглядається. Крім того, суд зазначає, що за усталеною практикою в цій категорії справ спеціальний місячний строк, встановлений частиною 5 статті 122 КАС України, обчислюється з дня фактичного розрахунку в повному обсязі, оскільки саме з цього дня відповідальність за статтею 117 КЗпП України остаточно визначена в розмірі і саме з цього дня позивачу може бути достеменно відомо про порушення його права на своєчасне одержання середнього заробітку за весь час затримки. Оскільки остаточний розрахунок проведено 29 липня 2026 року, а позовну заяву подано 18 серпня 2026 року, тобто до спливу місячного строку, звернення позивача до суду є своєчасним, а довід відповідача про залишення позовної заяви без розгляду суд відхиляє.
Довід відповідача про те, що позивач зловживає правом, оскільки не заявив вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку одночасно з вимогами у справі № 520/28909/24, суд відхиляє. До набрання законної сили рішенням у справі № 520/28909/24 позивач не мав підтвердженого судом права на суми, стягнення яких з простроченням є предметом цієї справи, а тому об`єктивно не міг з достатньою визначеністю заявити вимогу про відповідальність за затримку їх виплати. Позивач послідовно вживав заходів судового захисту, звернувшись до суду у справі № 520/28909/24, а тривалість подальшого виконання ухваленого в цій справі рішення була зумовлена діями самого відповідача та його правопопередника, а не поведінкою позивача. За таких обставин ознак недобросовісної чи пасивної поведінки позивача, на яких наполягає відповідач, судом не встановлено.
Довід відповідача про відсутність його вини у затримці розрахунку суд відхиляє. Запровадження правового режиму воєнного стану та обмеженість бюджетних асигнувань самі по собі не звільняють суб`єкта владних повноважень від обов`язку своєчасно і в повному обсязі виплачувати особі належні їй суми та не спростовують ані факту затримки розрахунку, ані вини відповідача у такій затримці. Необхідність виконання судового рішення через органи Державної казначейської служби України є звичайною процедурою виконання грошових зобов`язань бюджетної установи і не є обставиною, що виключає вину роботодавця в розумінні статті 117 КЗпП України, оскільки саме бездіяльність відповідача та його правопопередника щодо своєчасного, в день звільнення, нарахування позивачу належних сум зумовила подальшу необхідність судового захисту і тривалого виконання судового рішення.
Визначаючи період, за який підлягає нарахуванню відшкодування, суд виходить з такого. Заявлений позивачем період - з 17 березня 2025 року по 29 липня 2026 року - становить 500 календарних днів і перевищує встановлену частиною першою статті 117 КЗпП України шестимісячну межу нарахування відшкодування. Оскільки ця межа обчислюється від дня, що передує дню фактичного розрахунку, у зворотному відліку, а останнім днем заявленого позивачем періоду є 28 липня 2026 року (день, що передував дню фактичного розрахунку - 29 липня 2026 року), періодом, за який підлягає виплаті середній заробіток, є період з 29 січня 2026 року по 28 липня 2026 року, що становить 181 календарний день. У задоволенні позовних вимог за період з 17 березня 2025 року по 28 січня 2026 року належить відмовити як таких, що виходять за межі встановленої законом межі відповідальності роботодавця. Суд враховує, що шестимісячна межа не визначає, за які саме шість місяців затримки проводиться нарахування, а обмежує загальну тривалість періоду, за який виплачується відшкодування. Оскільки розмір середньоденного грошового забезпечення є незмінним, обчислений розмір відшкодування не залежить від того, які саме шість місяців у межах заявленого позивачем періоду взято до розрахунку.
Визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок № 100). Згідно з пунктом 5 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати. Відповідно до пункту 8 Порядку № 100 середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох останніх календарних місяців роботи дні на число календарних днів за цей період.
Останніми двома повними календарними місяцями служби позивача, що передували місяцю звільнення (вересень 2024 року), є липень і серпень 2024 року. Згідно з довідкою Військової частини НОМЕР_2 від 14 вересня 2026 року № 1571/28531 розмір грошового забезпечення позивача становив 24855,02 грн за липень 2024 року та 24081,30 грн за серпень 2024 року, а всього - 48936,32 грн. Кількість календарних днів у липні та серпні 2024 року становить 62 дні. Відтак середньоденне грошове забезпечення позивача становить 789,30 грн (48936,32 грн : 62 календарні дні). Наведений позивачем розрахунок середньоденного грошового забезпечення (758,99 грн) суд до уваги не бере, оскільки його зроблено за випискою з банківського рахунку, яка відображає суми зарахувань, а не нарахованого грошового забезпечення, і цей розрахунок спростовано довідкою відповідача.
Середній заробіток за період з 29 січня 2026 року по 28 липня 2026 року (181 календарний день) становить 142863,30 грн (789,30 грн х 181 календарний день).
Вирішуючи питання про співмірність відшкодування, суд зазначає наступне. За висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця; виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір такого відшкодування залежно від розміру недоплаченої суми, періоду затримки та того, з чим була пов`язана його тривалість, а також співмірності можливого розміру майнових втрат працівника і заявлених до стягнення сум. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 жовтня 2025 року у справі № 489/6074/23 підтвердила, що шестимісячне обмеження періоду нарахування відшкодування, запроваджене Законом № 2352-IX, встановлює лише максимальну межу відповідальності роботодавця і не нівелює зазначених принципів; розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум.
Застосовуючи наведені критерії, суд враховує, що розмір заборгованості, за затримку виплати якої заявлено вимогу, становить 68632,89 грн, тоді як обчислене в межах шестимісячної межі відшкодування (142863,30 грн) більш ніж удвічі перевищує цю заборгованість. Суд також враховує, що тривалість затримки виплати зазначеної заборгованості значною мірою зумовлена не свавільною бездіяльністю відповідача, а об`єктивно необхідними діями щодо виконання судового рішення через органи Державної казначейської служби України та реорганізацією військової частини, правонаступником якої є відповідач, а доказів того, що позивач зазнав майнових втрат, співмірних з обчисленим відшкодуванням, а не з розміром самої заборгованості, матеріали справи не містять. За таких обставин суд дійшов висновку, що стягнення відшкодування в розмірі, який більш ніж удвічі перевищує розмір простроченої заборгованості, суперечило б компенсаційному характеру відповідальності, встановленої статтею 117 КЗпП України, та принципам розумності, справедливості і пропорційності, а тому зменшує розмір відшкодування до розміру простроченої заборгованості - 68632,89 грн.
Таким чином, загальний розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає нарахуванню та виплаті позивачу, становить 68 632 (шістдесят вісім тисяч шістсот тридцять дві) гривні 89 копійок. Оскільки відповідач за час затримки розрахунку середній заробіток позивачу в цьому розмірі не нарахував і не виплатив, така бездіяльність відповідача є протиправною, а позовні вимоги підлягають задоволенню частково.
Решта доводів та аргументів сторін, наведених у заявах по суті справи, не потребує окремої оцінки суду, оскільки зроблених судом висновків не спростовує.
Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, пункт 29).
Згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно з нормами частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно з частиною 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Згідно з частиною 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Отже, позовні вимоги підлягають задоволенню частково.
Позивача звільнено від сплати судового збору на підставі пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір». Судові витрати зі сплати судового збору позивачем не понесені, у зв`язку з чим розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 2-17, 19-20, 42-47, 55-60, 72-78, 90, 94-99, 122-123, 124-125, 132, 139, 143, 159-165, 168, 171, 173, 192-196, 224-230, 241, 243, 245, 246, 250, 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (адреса АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 (адреса АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 (адреса АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 (адреса АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29 січня 2026 року по 28 липня 2026 року.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 (адреса АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (адреса АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29 січня 2026 року по 28 липня 2026 року у розмірі 68 632 (шістдесят вісім тисяч шістсот тридцять дві) гривні 89 копійок з утриманням належних податків та зборів.
У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.
Рішення ухвалене та повне судове рішення складено 18 вересня 2026 року.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення (ухвалу) суду або якщо розгляд справи здійснювався в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається до Другого апеляційного адміністративного суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.В. Смагар