ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2026 року
м. Київ

справа № 466/10376/20
провадження № 61-7693св26

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Осіяна О. М. (суддя - доповідач), Сакари Н. Ю., Сердюка В. В.

учасники справи: 
заявник - начальник Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Савойник Роман Петрович;
заінтересована особа (боржник) -ОСОБА_1 ;
заінтересована особа (стягувач) - ОСОБА_2 ; 
заінтересована особа - «Приват Банк»;

особа, яка подала апеляційну скаргу (особа, яка спільно з боржником володіє майном)- ОСОБА_3 , правонаступником якої є ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 як правонаступника ОСОБА_3  на ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 25 серпня 2022 року у складі судді Єзерського Р. Б. та постанову Львівського апеляційного суду від 26 травня 2026 року у складі колегії суддів: Ніткевича А. В., Бойко С. М., Копняк С. М.

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина 

Короткий зміст вимог скарги

У серпні 2022 рокуначальник Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Савойник Р. П. звернувся до суду з поданням, у якому просив виділити у спільному подружньому майні за зведеним виконавчим провадженням ВП № НОМЕР_2, до складу якого входить чотири виконавчих провадження про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості на загальну суму 1 080 412, 74 грн: 1/2 частки - квартири за адресою: АДРЕСА_1 (квартира складається з двох житлових кімнат та кухні. Комора в підвалі 64,7 кв. м) та 1/2 частки - квартири за адресою: АДРЕСА_2 (квартира складається з трьох житлових кімнат та кухні. Комора в підвалі 20,6 кв. м), оскільки такі набуті під час перебування у шлюбі ОСОБА_3 з ОСОБА_1 , а відтак є спільним сумісним майном подружжя.

Подання мотивовано тим, що на примусовому виконанні в Шевченківському відділі державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) перебуває зведене виконавче провадження ВП № НОМЕР_2, до складу якого входить чотири виконавчих провадження про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості на загальну суму 1 080 412,74 грн:
- виконавчий лист № 466/10144/18, виданий 02 червня 2021 року Шевченківським районним судом м. Львова про стягнення з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 суму процентів у розмірі 10 0210,88 грн, 3 % річних у розмірі 750,00 дол. США, 1 177,40 грн судового збору;
- виконавчий лист № 466/10444/18, виданий 02 червня 2021 року Шевченківським районним судом м. Львова про стягнення з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 692 750,00 грн заборгованості за договором позики, суму процентів у розмірі 118 194,54 грн, 3% річних у розмірі 61 721,18 грн, 8 810,00 грн судового збору, а всього 881 475,72 грн;
- виконавчий лист № 466/10376/20, виданий 02.06.2021 Шевченківським районним судом м. Львова про стягнення з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 суму процентів у розмірі 56657,14 грн та суму 3 % річних у розмірі 750 доларів США;
- виконавчий лист №466/10376/20, виданий 02 червня 2021 року Шевченківським районним судом м. Львова про стягнення з ОСОБА_5 в користь ОСОБА_2 суму судового збору у розмірі 840,80 грн.

23 вересня 2021 року державним виконавцем винесено постанови про арешт коштів та майна боржника.

15 жовтня 2021 року державним виконавцем винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника.

Станом на 17 серпня 2022 року з рахунків боржника стягнуто 11 245,82 грн, а з доходу боржника стягнуто 2 680,00 грн.

В добровільному порядку боржником рішення суду не виконані, тому що він злісно ухиляється від виконання рішень суду та інших органів.

Зазначає, що на адресу відділу надійшло повідомлення стягувача ОСОБА_2 про те, що дружина боржника володіє на праві приватної власності:
- квартирою за адресою: АДРЕСА_1 (квартира складається з двох житлових кімнат та кухні. Комора в підвалі 64,7 кв. м), підставою виникнення права власності є договір купівлі-продажу Р.3186, 06 березня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського нотаріального округу Попович Г. І.;
- квартирою за адресою: АДРЕСА_2 (квартира складається з трьох житлових кімнат та кухні. Комора в підвалі 20,6 кв. м), підставою виникнення права власності є договір купівлі-продажу Р.3186, 06 березня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського нотаріального округу Попович Г. І.
Згідно із повідомленням Шевченківського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м. Львові, боржник перебував у шлюбі з ОСОБА_3 з 
24 вересня 1983 року (актовий запис № 26) до 05 листопада 2019 року (актовий запис № 115).

Оскільки боржник ухиляється від виконання рішень суду та інших органів, а також те, що боржнику на праві спільної сумісної власності належать вищезазначені квартири, просив подання задовольнити.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 25 серпня 2022 року подання начальника Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Савойника Р. П. задоволено. Виділено у спільному подружньому майні за зведеним виконавчим провадженням ВП № НОМЕР_2, до складу якого входить чотири виконавчих провадження про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості на загальну суму 1 080 412, 74 грн, а саме: 1/2 частки - квартири за адресою: АДРЕСА_1 (квартира складається з двох житлових кімнат та кухні. Комора в підвалі 64,7 кв. м) та 1/2 частки - квартири за адресою: АДРЕСА_2 (квартира складається з трьох житлових кімнат та кухні. Комора в підвалі 20,6 кв. м), оскільки такі набуті під час перебування у шлюбі ОСОБА_3 з ОСОБА_1 , а відтак є спільним сумісним майном подружжя.

Ухвала мотивована тим, що квартири за адресою: АДРЕСА_1 та квартири за адресою: АДРЕСА_2 , набуті подружжям у період їх перебування у шлюбі, а тому майно є спільною сумісною власністю подружжя, частки кожного з яких у праві спільної сумісної власності є рівними.

Задовольняючи подання начальника Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Савойника Р. П. про виділення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншою особою, суд першої інстанції виходив з того, що визначення частки майна боржника у майні, що перебуває у спільній сумісній власності, є необхідним для подальшого вирішення виконавцем питання про можливе звернення стягнення на цю частку.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції 

Особа, яка не брала участь у розгляді справи - ОСОБА_3 , подала апеляційну скаргу на ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 25 серпня 
2022 року. 

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 23 квітня 2026 року до участі у розгляді справи залучено ОСОБА_4 , як правонаступника ОСОБА_3 , у зв`язку із її смертю.

Постановою Львівського апеляційного суду від 26 травня 2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 , правонаступником якої є ОСОБА_4 , задоволено частково. Ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 25 серпня 2022 року скасовано. Ухвалено нове судове рішення, яким подання начальника Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Савойника Р. П. задоволено частково. Визначено частку боржника ОСОБА_1  у спільній сумісній власності, набутій за час перебування у шлюбі із ОСОБА_3 , а саме 1/2 частки - квартири за адресою: АДРЕСА_1 (квартира складається з двох житлових кімнат та кухні, комора в підвалі) та 1/2 частки - квартири за адресою: АДРЕСА_2 (квартира складається з трьох житлових кімнат та кухні, комора в підвалі).

Судом апеляційної інстанції зроблено висновок, що визначення частки майна боржника у майні, що перебуває у спільній сумісній власності, є необхідним для здійснення виконавчого провадження про примусове стягнення боргу із боржника, який немає іншого майна, на яке може бути звернено стягнення. 

Визначення такої частки не призведе до звуження належних боржнику прав на майно, оскільки предметом розгляду подання є не звернення стягнення на майно, а лише визначення частки боржника у спільній сумісній власності.

За зверненням державного виконавця суд визначає частку боржника з метою подальшого звернення стягнення на неї.

Зважаючи на встановлені обставини справи, а також те, що презумпція права спільної сумісної власності не спростована боржником та ОСОБА_3 , а також залученим до участі у справі її правонаступником ОСОБА_4 , спір з приводу поділу майна відсутній, рішення за результатами розгляду якого не ухвалювалося, у виконавця не було перешкод звернутись до суду з поданням про визначення частки в майні боржника.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що звертаючись з поданням, Шевченківський відділ державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Львів) не просив визначити частку в майні боржника, а ставив питання про її виділення, що за своїм змістом не є тотожним поняттю визначення. Вирішуючи подання про визначення частки у спільному майні боржника, суд першої інстанції правильно врахував положеннями статей 368, 370 ЦК України, проте в порушення вимог статті 443 ЦПК України не вирішив питання про визначення часток, а про їх виділ.

Судом апеляційної інстанції зроблено висновок, що суд першої інстанції належної уваги на це не звернув та дійшов помилкового висновку про виділення 1/2 частки у спільному майні подружжя. Розглядаючи подання, суд першої інстанції порушив норми процесуального права в частині повідомленням всіх сторін та заінтересованих осіб про час та місце розгляду подання.

Апеляційним судом встановлено, що хоч частки у майні, яке належить боржнику ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не визначені, однак виходячи з презумпції рівності часток у праві спільної сумісної власності подружжя та з огляду на те, що рішення суду залишається не виконаним, і протягом тривалого часу з моменту набрання ним законної сили боржник не виконує його, тому визначення належної боржнику частки у спільному майні подружжя, яким він володів спільно з ОСОБА_3 , буде ефективним способом виконання судового рішення.

Короткий зміст вимог касаційної скарги 

05 червня 2026 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_4 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 25 серпня 2022 року та постанову Львівського апеляційного суду від 26 травня 2026 року, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального права та недотримання норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні подання.

Заявник вважає, що судами першої та апеляційної інстанції неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права при задоволенні подання про виділення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншою особою, та застосовано норми права без врахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 1421/5229/12-ц, від 06 жовтня 2020 року у справі № 2-24/494-2009, від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18, від 08 червня 2022 року у справі № 2-591/11, у постановах Верховного Суду від 07 жовтня 2021 року у справі № 922/3059/16, від 
01 грудня 2024 року у справі № 756/3456/19.

Відповідно до абзацу шостого пункту четвертого частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 червня 2026 року касаційне провадження у справі відкрито, витребувано цивільну справу з Шевченківського районного суду м. Львова.

02 липня 2026 року справа № 466/10376/20 надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 

Касаційна скарга ОСОБА_4  мотивована тим, що судом апеляційної інстанції не враховано правові позиції, викладені у постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2021 року у справі № 922/3059/16 та постанові Верховного Суду від 01 грудня 2024 року у справі № 756/3456/19, в яких Верховний Суд прийшов до висновку, що в силу вимог чинного законодавства, кредитор (виконавець) з метою звернення стягнення на частку боржника в спільному майні вправі звернутись до суду з позовом в порядку статті 371 ЦК України, а не з поданням про виділення частки.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 жовтня 2020 року у справі 
№ 2-24/494-2009 (провадження № 12-4гс20) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що розгляд подання державного чи приватного виконавця за правилами статті 443 ЦПК України не забезпечує учасникам судового провадження дієву, реальну можливість надання суду своїх доказів та аргументів, як того вимагає пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод за наявності спору про право. Отже, норми статті 443 ЦПК України підлягають застосуванню виключно за відсутності спору про право.

Вважає, що оскаржуваними судовими рішеннями, всупереч вимогам статті 371, частини першої статті 366 ЦК України та правових висновків Верховного Суду проведено виділ частки із спільного майна не в порядку позовного провадження, а тому, такі підлягають скасуванню.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 червня 2022 року у справі 
№ 2-591/11 дійшла висновку, що розгляд подання державного чи приватного виконавця за правилами статті 443 ЦПК України не забезпечує учасникам судового провадження дієву, реальну можливість надання суду своїх доказів та аргументів, як того вимагає пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод за наявності спору про право. Отже, норми статті 443 ЦПК України підлягають застосуванню виключно за відсутності спору про право.

Порядок та умови реалізації такого права кредитора регламентовані статтями 371, 366 ЦК України, зі змісту яких вбачається, що такий позов може бути заявлений за умови недостатності у боржника іншого майна, на яке може бути звернене стягнення.

Згідно з частиною другою статті 366 ЦК України у разі неможливості виділу в натурі частки із спільного майна або заперечення інших співвласників проти такого виділу, кредитор має право вимагати продажу боржником своєї частки у праві спільної часткової власності з направленням суми виторгу на погашення боргу. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 07 жовтня 2021 року у справі №922/3059/16.

Звертає увагу на те, що ОСОБА_3 зверталась до Шевченківського районного суду м. Львова з позовом про визнання спірного нерухомого майна її особистою приватною власністю та відповідний позов було нею подано в грудні 2024 року. Отже, вказані обставини та звернення ОСОБА_3 до суду з позовом свідчить також і про наявність спору про право.

Звертає увагу, що необхідно розмежовувати випадки, коли щодо вирішення питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, існує спір про право, і коли такого спору немає.

Зазначає, що оскільки приватний виконавець звернувся до суду із поданням про вирішення питання про визначення частки майна боржника у спільній сумісній власності подружжя, яким боржник володіє спільно з членами його сім`ї; частка боржника у спільному майні не визначена, а отже, наявний спір про право, який повинен вирішується в позовному провадженні, а не в межах справи в порядку розділу VI «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб)» ЦПК України.

Вважає, що суд був позбавлений правових підстав для задоволення подання начальника Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) 
Савойника Р. П. про виділення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншою особою, та таке слід було залишити без розгляду, роз`яснивши заявнику, що він має право подати позов на загальних підставах.

Відзив на касаційну скаргу не надходив

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що на примусовому виконанні у Шевченківському відділі державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) перебуває зведене виконавче провадження ВП № НОМЕР_2, до складу якого входить чотири виконавчих провадження про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості на загальну суму 1 080 412,74 грн, з яких:
- виконавчий лист № 466/10144/18, виданий 02 червня 2021 року Шевченківським районним судом м. Львова про стягнення з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 суму процентів у розмірі 100210,88 грн., 3 % річних у розмірі 750,00 дол. США, 1 177,40 грн судового збору;
- виконавчий лист № 466/10444/18, виданий 02 червня 2021 року Шевченківським районним судом м. Львова про стягнення з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 692 750,00 грн заборгованості за договором позики, суму процентів у розмірі 118 194,54 грн, 3% річних у розмірі 61 721,18 грн, 8 810,00 грн судового збору, а всього 881 475,72 грн;
- виконавчий лист № 466/10376/20, виданий 02 червня 2021 року Шевченківським районним судом м. Львова про стягнення з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 суму процентів у розмірі 56 657,14 грн та суму 3 % річних у розмірі 750,00 дол США;
- виконавчий лист № 466/10376/20, виданий 02 червня 2021 року Шевченківським районним судом м. Львова про стягнення з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 суму судового збору у розмірі 840,80 грн.

23 вересня 2021 року державним виконавцем винесено постанови про арешт коштів та майна боржника.

15 жовтня 2021 року державним виконавцем винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника.

Станом на 17 серпня 2022 року з рахунків боржника стягнуто 11 245,82 грн, а з доходу боржника стягнуто 2 680,00 грн.

В добровільному порядку боржником рішення суду не виконані.

ОСОБА_3 за життя на праві власності належали квартири АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 , набуті на підставі договорів купівлі -продажу від 06 березня 2007 року, посвідчених приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Попович Г. І., зареєстрованими у реєстрі № 183 та № 186.

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі у період із 
24 вересня 1983 року до 05 листопада 2019 року.

Судом встановлено, що матеріали справи не містять доказів того, що на час звернення з поданням, частки співвласників у спірному нерухомому майні не є рівними чи існував спір з приводу часток у спільному майні подружжя.

11 лютого 2025 року на адресу апеляційного суду надійшов лист Шевченківського відділу ДРАЦС у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції у якому повідомлено, що ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що складено актовий запис про смерть № 334 від 15 січня 2025 року та видано свідоцтво про смерть серія НОМЕР_1 .

2. Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга  ОСОБА_4 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 

Предметом розгляду у цій справі є подання начальника Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Савойник Р. П. про виділення частки із спільної сумісної власності.

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі у період із 
24 вересня 1983 року до 05 листопада 2019 року.

ОСОБА_1 не має майна, на яке можна звернути стягнення. Під час виконання рішення у ОСОБА_1 виявлено майно, яке придбано за час перебування його у шлюбі з ОСОБА_3 . Виконавець зазначив, що частина майна належить 
ОСОБА_1 , тому просив на підставі статей 60, 63, 70, 73 Сімейного кодексу України визначити та виділити частку ОСОБА_1 у спільному сумісному майні подружжя.

Правовими підставами для пред`явлення таких вимог є посилання заявника на положення частини шостої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» та частини першої статті 443 ЦПК України. 

Так, частиною шостою статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Відповідно до частини першої статті 443 ЦПК України питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного чи приватного виконавця.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині і чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Разом із цим частиною першою статті 70 СК України становлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Шлюбний договір може бути укладено особами, які подали заяву про реєстрацію шлюбу, а також подружжям. Шлюбним договором регулюються майнові відносини між подружжям, визначаються їхні майнові права та обов`язки (частина перша статті 92, частина перша статті 93 СК України).

Частиною другою статті 97 СК України передбачено, що сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 цього Кодексу і вважати його спільною частковою власністю або особистою приватною власністю кожного з них.

Статтею 355 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (частини першої статті 369 ЦК України).

Частинами першою та другою статті 370 ЦК України визначено, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом.

У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Відповідно до частин 1, 2, 4 статті 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

У справі, яка переглядається, відповідно до матеріалів справи, між подружжям не укладався шлюбний договір, а також те, що презумпція права спільної сумісної власності не спростована, ні боржником, ні ОСОБА_3 , а також залученим до участі у справі її правонаступником ОСОБА_4 , спір з приводу поділу майна відсутній, рішення за результатами розгляду якого не ухвалювалося, у виконавця не було перешкод звернутись до суду з поданням про визначення частки в майні боржника.

Посилання в касаційній скарзі на те, що  ОСОБА_3 звернулась з позовом про визнання спірного нерухомого майна, частки в якому виділено боржнику, її особистою приватною власністю та відповідний позов було нею подано лише в грудні 2024 року не може бути підставою для скасування постанови суду апеляційної інстанції, оскільки позов подано вже після задоволення подання начальника Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Савойник Р. П. про виділення частки із спільної сумісної власності відповідно до ухвали Шевченківського районного суду м. Львова від 25 серпня 2022 року.

Крім того, згідно Єдиного державного реєстру судових рішень ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 20 лютого 2025 року залишеною без змін постановою Львівського апеляційного суду від 26 вересня 2025 року у цивільній справі № 466/319/25 було закрито провадження у зв`язку зі смертю  ОСОБА_3 .

Питання звернення стягнення на частку у майні, що є у спільній частковій власності, регулюється статтями 371 та 366 ЦК України, згідно з якими кредитор співвласника майна, може пред`явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї.

Аналіз цих правових норм є підставою для висновку про те, що кредитор, дійсно, має право звернутися до суду із позовом про виділ частки боржника із майна, що є у спільній сумісній власності, в натурі для звернення стягнення на неї. Разом із тим, такий позов може бути заявлений за умови недостатності у боржника іншого майна, на яке може бути звернене стягнення. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 07 жовтня 2021 року у справі № 922/3059/16.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що матеріали справи не містять доказів того, що на час звернення з поданням, частки співвласників у спірному нерухомому майні не є рівними чи існує спір з приводу часток у спільному майні подружжя. А тому суди обгрунтовано не прийняли до уваги подання позову ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю більше ніж через два роки, після задоволення судом подання про виділення частки майна боржника.

Велика Палата Верховного Суду 15 січня 2020 року по справі № 367/6231/16-ц (ЄДРСРУ № 87393444) зазначила, що поняття «визначення частки» і «виділення частки в натурі» є різними за своїм змістом правовими поняттями, а частиною шостою статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції 1999 року (частина шоста статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» в чинній редакції є тотожною) передбачена лише необхідність визначення частки боржника у спільному майні, якщо така частка не визначена.

Колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, що визначення частки майна боржника у майні, що перебуває у спільній сумісній власності, є необхідним для здійснення виконавчого провадження про примусове стягнення боргу із боржника, який немає іншого майна, на яке може бути звернено стягнення. Визначення такої частки не призведе до звуження належних боржнику прав на майно, оскільки предметом розгляду подання є не звернення стягнення на майно, а лише визначення частки боржника у спільній сумісній власності. За зверненням державного виконавця суд визначає частку боржника з метою подальшого звернення стягнення на неї.

Посилання в касаційній скарзі ОСОБА_4 про наявність спору про право відхиляються як безпідставні, оскільки не підтверджені жодними належними та допустимими доказами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду 08 червня 2022 року в справі 
№ 2-591/11 міститься висновок про те, що за наявності спору щодо визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, його вирішення судом не є вирішенням процесуального питання, а є вирішенням матеріального спору. Тобто, у разі наявності спору щодо майна, питання щодо визначення частки майна боржника повинно розглядати за правилами позовного провадження.

Разом із тим, в цій же постанові Великої Палати Верховного Суду зроблено висновок про те, що таким спором про визначення частки майна боржника в майні, яким він володіє спільно з іншими особами, є саме спір між боржником та іншими співвласниками майна, тому Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що стаття 443 ЦПК України підлягає застосуванню виключно за відсутності спору про право. У цій справі № 2-591/11, переглянутій Верховним Судом, були інші фактичні обставини, а саме між боржником та його дружиною під час відкритого виконавчого провадження було укладено шлюбний договір. Після цього на ім`я дружини боржника за оплатним договором було набуте нерухоме майно.

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 вересня 2025 року у справі № 367/252/24, було конкретизовано висновок викладений у постанові від 08 червня 2022 року в справі № 2-591/11, але не змінена правова позиція щодо порядку та можливості застосування положень статті 443 ЦПК України, у разі відсутності спору про право.

У справі, яка переглядається, матеріали справи не містять доказів, які вказують на те, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 існував спір щодо нерухомого майна, яке є предметом даного подання приватного виконавця.

Тому колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, що у даному випадку відсутні підстави для висновку, що спір повинен вирішуватися в позовному провадженні, а не в порядку розділу VI «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб)» ЦПК України. 

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд апеляційної інстанції, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, правильно застосувавши норми матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про скасування рішення суду першої інстанції, оскільки вирішуючи подання про визначення частки у спільному майні боржника, суд першої інстанції правильно врахував положення статей 368, 370 ЦК України, проте в порушення вимог статті 443 ЦПК України не вирішив питання про визначення часток, та не виконав вимоги статті 443 ЦПК України про повідомлення сторін та інших зацікавлених осіб.

Верховний Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, що хоч частки у майні, яке належить боржнику ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не визначені, однак, виходячи з презумпції рівності часток у праві спільної сумісної власності подружжя, та з огляду на те, що рішення суду залишається не виконаним, і протягом тривалого часу з моменту набрання ним законної сили боржник не виконує його, тому визначення належної боржнику частки у спільному майні подружжя, яким він володів спільно з ОСОБА_3 , буде ефективним способом виконання судового рішення.

На державу покладено позитивне зобов`язання організувати систему виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок і так, щоб ця система була ефективною як у теорії, так і на практиці, а затримка у виконанні рішення не повинна бути такою, що порушує саму сутність права, яке захищається відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2005 року у справі «Чижов проти України», заява № 6962/02).

Визначення частки майна боржника у майні, що перебуває у спільній сумісній власності, є необхідним для здійснення виконавчого провадження про примусове стягнення з нього боргу, однак таке не призведе до звуження належних боржнику прав на житло, оскільки предметом розгляду подання є не звернення стягнення на майно, а лише визначення частки боржника у спільній сумісній власності.

З огляду на характер спірних правовідносин та встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи, посилання заявника в касаційній скарзі на правові висновки, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 1421/5229/12-ц, від 06 жовтня 2020 року у справі № 2-24/494-2009, від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18, від 08 червня 2022 року у справі № 2-591/11, у постановах Верховного Суду від 07 жовтня 2021 року у справі № 922/3059/16, від 01 грудня 2024 року у справі № 756/3456/19 є безпідставними, оскільки висновки суду апеляційної інстанції не суперечать висновкам, викладеним у зазначених постановах, а відповідні аргументи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди із встановленими обставинами справи та необхідності переоцінки доказів, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції. 

У справі, яка переглядається, проаналізувавши зміст оскаржуваного судового рішення, Верховний Суд дійшов висновку, що при вирішенні спору по суті судом апеляційної інстанції було ухвалено судове рішення відповідно до встановлених обставин на підставі поданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер. Апеляційним судом правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, а також було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З огляду на те, що постанова апеляційного суду відповідає вимогам закону, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу  ОСОБА_4 , залишити без задоволення.

Постанову Львівського апеляційного суду від 26 травня 2026 року залишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Сердюк