Справа № 308/9652/26

З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
21 серпня 2026 року        місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:
головуючої судді - Світлик О.М.,
за участю секретаря судового засідання - Чепи М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Ужгороді у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін цивільну справу за позовною заявою товариства з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

ТОВ «Свеа Фінанс» звернулося до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
На обґрунтування позовних вимог представник позивача посилається на те, що 26.05.2025 між ТОВ «Лінеура Україна» та відповідачем укладено договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 5564730 у формі електронного документа з використанням електронного підпису.
Договір підписаний відповідачем за допомогою одноразового ідентифікатора 36682.
Як зазначає представник позивача, після здійснення відповідачем реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі первісного кредитора та заповнення електронної заявки на отримання споживчого кредиту на вебсайті https://credit7.ua/ ТОВ «Лінеура Україна» розмістило в особистому кабінеті відповідача пропозицію укласти кредитний договір.
Первісний кредитор здійснив ідентифікацію та верифікацію відповідача з використанням системи BankID НБУ.
26.05.2025 о 12 год 28 хв 29 с ТОВ «Лінеура Україна» направило на зазначений відповідачем номер телефону НОМЕР_1 одноразовий ідентифікатор 36682, який відповідач 26.05.2025 о 12 год 33 хв 49 с ввів у відповідному розділі інформаційно-телекомунікаційної системи первісного кредитора, чим прийняв пропозицію щодо укладення кредитного договору № 5564730.
Відповідно до умов кредитного договору ТОВ «Лінеура Україна» зобов`язалося надати відповідачу кредит у розмірі 6000 грн на умовах строковості, зворотності та платності, а відповідач зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за користування ним та виконати інші обов`язки, передбачені договором.
Кредит надано строком на 360 днів. Стандартна процентна ставка становить 0,95 % на день, а знижена процентна ставка у випадках, передбачених договором, - 0,01 % на день.
Первісний кредитор виконав свої зобов`язання за кредитним договором та перерахував кредитні кошти на платіжну картку відповідача № НОМЕР_2 , зазначену ним під час оформлення кредиту.
Факт перерахування коштів підтверджується документом надавача платіжних послуг ТОВ «ПЕЙТЕК», включеного до реєстру платіжної інфраструктури Національного банку України.
Відповідач неналежним чином виконував узяті на себе договірні зобов`язання та не здійснював передбачені договором платежі у встановлені строки, внаслідок чого виникла прострочена заборгованість.
Разом із тим відповідач здійснював часткові платежі на погашення заборгованості за кредитним договором. Останній платіж здійснено 20.06.2025 о 05 год 59 хв 33 с у розмірі 512,92 грн.
На переконання позивача, здійснення відповідачем часткових платежів додатково підтверджує факт укладення кредитного договору, отримання кредитних коштів та визнання відповідачем своїх зобов`язань за договором.
26.01.2026 між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «СВЕА ФІНАНС», яке до перейменування мало найменування ТОВ «Росвен Інвест Україна», укладено договір факторингу № 01.02-2/26, відповідно до умов якого первісний кредитор відступив позивачу права грошової вимоги за кредитними договорами.
Відповідно до Реєстру боржників до договору факторингу № 01.02-2/26 від 26.01.2026 до ТОВ «СВЕА ФІНАНС» перейшло право грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 5564730 від 26.05.2025.
Згідно з розрахунком заборгованості станом на дату подання позовної заяви загальна заборгованість відповідача за кредитним договором становить 21537,77 грн, з яких: 5999,97 грн - заборгованість за сумою кредиту; 12537,80 грн - заборгованість за процентами; 3000 грн - заборгованість за комісією; 0 грн - пеня та штрафи.
На підставі наведеного представник позивача просить стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «СВЕА ФІНАНС» заборгованість за кредитним договором № 5564730 від 26.05.2025 у розмірі 21537,77 грн, а також судовий збір у розмірі 2662,40 грн.
Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 08.07.2026 позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення виявлених недоліків.
14.07.2026 представником позивача подано до суду заяву про усунення недоліків позовної заяви разом із відповідними документами, якими усунуто недоліки, зазначені в ухвалі суду.
Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 15.07.2026, після усунення позивачем недоліків позовної заяви, прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та постановлено проводити її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.
У судове засідання представник позивача не з`явилася, у позовній заяві просила проводити розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та не заперечувала проти ухвалення заочного рішення.
Позивачем надано докази направлення відповідачу копії позовної заяви разом із доданими до неї документами.
Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, відзиву на позовну заяву не подав, причин неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило.
Копія ухвали про відкриття провадження у справі та судові повістки надсилалися відповідачу рекомендованими поштовими відправленнями на адресу його зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 .
Рекомендоване поштове відправлення з копія ухвали про відкриття провадження у справі (штрихкодовий ідентифікатор R0 6722 9614 3870 повернулося до суду без вручення адресату з відміткою об`єкта поштового зв`язку «одержувач відсутній за вказаною адресою»; судова повістка про виклик до суду на наступне судове засідання повернулася до суду без вручення адресату з відміткою об`єкта поштового зв`язку «одержувач відсутній за вказаною адресою» (штрихкодовий ідентифікатор R0 6724 8621 238).
Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання такого листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника.
Близька за змістом правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17, а також у постановах Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19 та від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б.
Крім того, відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 23 січня 2023 року у справі № 496/4633/18, поштові відправлення, які повернулися з відмітками про закінчення строку зберігання або з інших причин, уважаються належно врученими за умови їх направлення фізичній особі на адресу її зареєстрованого місця проживання або на адресу, самостійно зазначену нею для листування.
Згідно із частиною восьмою статті 178 ЦПК України в разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
За приписами частин першої, другої та восьмої статті 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними цією главою. Під час розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження суд досліджує докази та письмові пояснення, викладені в заявах по суті справи.
Відповідно до частини четвертої статті 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних і доказів та постановляє заочне рішення.
Ураховуючи, що в матеріалах справи достатньо відомостей про права та взаємовідносини сторін, відповідач не подав відзиву на позовну заяву, а представник позивача не заперечувала проти заочного розгляду справи, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням статті 280 ЦПК України.
У зв`язку з розглядом справи за відсутності всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України не здійснювалося.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази з огляду на їх належність, допустимість, достовірність і достатність у сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Судом встановлено, що 26.05.2025 між ТОВ «Лінеура Україна» та відповідачем ОСОБА_1 укладено договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 5564730 у формі електронного документа з використанням електронного підпису.
Договір підписано відповідачем за допомогою одноразового ідентифікатора 36682, що підтверджується матеріалами кредитної справи.
Відповідно до умов кредитного договору сума кредиту становить 6 000 грн, кредит надається строком на 360 днів, стандартна процентна ставка становить 0,95 % на день, а знижена процентна ставка у передбачених договором випадках - 0,01 % на день.
Кредитні кошти в розмірі 6000 грн перераховано на платіжну картку відповідача № НОМЕР_2 , що підтверджується документом ТОВ «ПЕЙТЕК» про перерахування коштів.
Відповідач здійснював часткове погашення заборгованості за кредитним договором, а останній платіж у розмірі 512,92 грн здійснив 20.06.2025.
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до частини першої статті 207 ЦК України правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксовано в одному або кількох документах, у тому числі електронних, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або які надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами.
У разі якщо зміст правочину зафіксовано в кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з таких документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.
Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
За змістом статей 626 та 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, а також умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх його істотних умов.
Частинами першою та другою статті 639 ЦК України встановлено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо його форми не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він уважається укладеним у письмовій формі.
Організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні визначено Законом України «Про електронну комерцію», який установлює порядок учинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права й обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.
Відповідно до статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків і оформлена в електронній формі.
Електронний правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснена з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем.
Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Згідно зі статтею 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції укласти його однією стороною та прийняття такої пропозиції другою стороною.
Електронний договір уважається укладеним із моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Відповідь особи, якій адресовано пропозицію укласти електронний договір, про її прийняття може бути надана шляхом надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви про прийняття пропозиції в електронній формі; або вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, у якій розміщено пропозицію.
Електронний договір укладається та виконується в порядку, передбаченому Цивільним і Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями та підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію», за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі.
Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин повинен бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису, електронного підпису одноразовим ідентифікатором або аналога власноручного підпису у випадках, установлених законом.
З урахуванням викладеного будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовій формі.
Аналогічні правові висновки викладено в постановах Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 243/6552/20, від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі № 127/33824/19 та від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19.
Судом установлено, що після реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «Лінеура Україна» відповідач заповнив заявку на отримання кредиту, зазначив свої персональні дані, номер телефону та реквізити платіжної картки.
Ідентифікація та верифікація відповідача проведені первісним кредитором із використанням системи BankID НБУ.
Після ознайомлення з пропозицією укласти електронний кредитний договір, його істотними умовами та додатками до нього відповідач підтвердив свою згоду на укладення договору.
26.05.2025 о 12 год 28 хв 29 с первісний кредитор направив на зазначений відповідачем номер телефону одноразовий ідентифікатор 36682, який відповідач 26.05.2025 о 12 год 33 хв 49 с ввів у відповідному розділі інформаційно-телекомунікаційної системи кредитодавця.
Уведенням одноразового ідентифікатора 36682 відповідач прийняв пропозицію первісного кредитора та підписав кредитний договір № 5564730 від 26.05.2025.
Без отримання одноразового ідентифікатора, входу до особистого кабінету та підтвердження прийняття умов кредитування укладення такого договору було б неможливим.
Отже, сторони в належній формі досягли згоди щодо всіх істотних умов кредитного договору, а тому договір № 5564730 від 26.05.2025 є укладеним у письмовій електронній формі та обов`язковим для виконання його сторонами.
Первісний кредитор виконав узяті на себе зобов`язання та перерахував відповідачу кредитні кошти в розмірі 6000 грн на платіжну картку № НОМЕР_2 .
Факт перерахування кредитних коштів підтверджується документом ТОВ «ПЕЙТЕК», яке є надавачем платіжних послуг та включене до реєстру платіжної інфраструктури Національного банку України.
Крім того, відповідач здійснював часткові платежі на погашення заборгованості за кредитним договором, останній із яких у розмірі 512,92 грн здійснено 20.06.2025.
Часткове виконання відповідачем зобов`язань за договором додатково підтверджує факт отримання ним кредитних коштів, визнання укладеного кредитного договору та наявності заборгованості.
У постанові Верховного Суду від 23 грудня 2020 року у справі № 127/23910/14-ц зазначено, що часткова сплата боржником або за його згодою іншою особою основного боргу та інших платежів є дією, яка свідчить про визнання ним боргу.
Доказів, які б спростовували факт укладення кредитного договору, отримання кредитних коштів або здійснення часткових платежів у рахунок погашення заборгованості, відповідач суду не надав.
Щодо переходу до позивача права грошової вимоги суд зазначає таке.
За змістом статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином - відступлення права вимоги.
Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу таких прав.
Згідно зі статтею 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.
Згідно зі статтею 1077 ЦК України за договором факторингу одна сторона - фактор - передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони - клієнта - за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи - боржника.
Статтею 1078 ЦК України передбачено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк виконання якої настав, а також право вимоги, яке виникне в майбутньому.
Відповідно до статті 1081 ЦК України клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу.
Згідно зі статтею 1082 ЦК України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги, у якому визначено відповідну грошову вимогу та названо фактора, якому має бути здійснений платіж.
Водночас неповідомлення боржника про заміну кредитора не припиняє його грошового зобов`язання та не звільняє від обов`язку погашення заборгованості, а лише надає йому право виконати зобов`язання первісному кредиторові.
Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-979цс15.
Судом установлено, що 26.01.2026 між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Свеа Фінанс», яке до перейменування мало найменування ТОВ «Росвен Інвест Україна», укладено договір факторингу № 01.02-2/26.
За умовами договору факторингу первісний кредитор передав позивачу, а позивач набув права грошової вимоги за кредитними договорами, зазначеними в Реєстрі боржників, та зобов`язався сплатити первісному кредитору визначену договором суму фінансування.
Відповідно до витягу з Реєстру боржників до договору факторингу № 01.02-2/26 від 26.01.2026 до ТОВ «Свеа Фінанс» перейшло право грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 5564730 від 26.05.2025 у загальному розмірі 21537,77 грн.
Перехід права вимоги до позивача підтверджується договором факторингу, витягом із Реєстру боржників, а також платіжним документом щодо сплати фактором первісному кредитору суми фінансування за договором факторингу.
Зміна найменування позивача з ТОВ «Росвен Інвест Україна» на ТОВ «СВЕА ФІНАНС» підтверджується рішенням єдиного учасника товариства, випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань і статутом товариства.
Отже, ТОВ «Свеа Фінанс» належними та допустимими доказами підтвердило перехід до нього права грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 5564730 від 26.05.2025 та є належним кредитором у спірному зобов`язанні.
Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона - боржник - зобов`язана вчинити на користь другої сторони - кредитора - певну дію, зокрема сплатити гроші, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу й інших актів цивільного законодавства.
Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк його виконання, воно підлягає виконанню в цей строк.
Згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів установлюються договором.
Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику в такій самій сумі, у строк та в порядку, установлених договором.
За приписами частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором установлено обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати належних йому процентів.
Частиною першою статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти позичальникові в розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідач свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконав, отримані кредитні кошти у визначені договором строки не повернув та проценти за користування кредитом у повному обсязі не сплатив, унаслідок чого утворилася заборгованість.
На підтвердження розміру заборгованості позивачем до матеріалів справи додано кредитний договір із додатками, розрахунок заборгованості, документ про перерахування кредитних коштів, матеріали кредитної справи та витяг із Реєстру боржників до договору факторингу.
Відповідачем наданого позивачем розрахунку заборгованості не спростовано, контррозрахунку не подано, доказів повного або часткового погашення заборгованості, крім платежів, урахованих первісним кредитором під час здійснення розрахунку, матеріали справи не містять.
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання, тобто неналежне виконання.
Відповідно до частини першої статті 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, установлені договором або законом.
Частинами першою та другою статті 612 ЦК України визначено, що боржник уважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, якщо він не приступив до його виконання або не виконав його у строк, установлений договором або законом.
Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки та за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.
Частиною другою статті 615 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за його порушення.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги й заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Частинами першою, шостою та сьомою статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, із власної ініціативи, крім випадків, передбачених ЦПК України.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь установленої сили. Суд оцінює належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
З наданого позивачем розрахунку заборгованості встановлено, що загальний розмір заборгованості відповідача за кредитним договором № 5564730 від 26.05.2025 становить 21537,77 грн, з яких: 5999,97 грн - заборгованість за сумою кредиту; 12537,80 грн - заборгованість за процентами; 3000 грн - заборгованість за комісією; 0 грн - пеня та штрафи.
Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд дійшов висновку, що позивачем доведено факт укладення кредитного договору, перерахування відповідачу кредитних коштів, неналежне виконання ним договірних зобов`язань та перехід до ТОВ «СВЕА ФІНАНС» права грошової вимоги за кредитним договором.
Розрахунок заборгованості за тілом кредиту відповідає умовам кредитного договору, ураховує здійснені відповідачем платежі та ним не спростований.
За таких обставин суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача в частині стягнення з відповідача 5999,97 грн заборгованості за сумою кредиту.
Щодо позовних вимог у частині стягнення з відповідача заборгованості за нарахованими процентами у розмірі 12537,80 грн, останні підлягають до часткового задоволення, оскільки суд не погоджується з розміром нарахованих процентів за користування кредитними коштами за вказаним кредитним договором.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 9 січня 2020 року у справі №643/5521/19 (провадження №61-20093св19) зазначено, що в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 висловлено правову позицію про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Після спливу чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Суд вважає, що розмір процентів, які просить стягнути позивач з відповідача не є співмірним тілу кредиту, суперечить принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника як споживача послуг кредитної установи, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (розмір відсотків у два з половиною рази перевищує тіло кредиту) за користування коштами.
У постанові Верховного Суду від 12 лютого 2025 року у справі №679/1103/23 зазначено, що принципи справедливості, добросовісності та розумності передбачають, зокрема, обов`язок особи враховувати потреби інших осіб у цивільному обороті, проявляти розумну дбайливість і добросовісно вести переговори (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі №910/719/19 (пункт 6.20).
Отже, сторони повинні сумлінно та добросовісно співпрацювати з метою належного виконання укладеного договору. Кредитор у зобов`язанні має створити умови для виконання боржником свого обов`язку, для чого вчиняє не тільки дії, визначені договором, актами цивільного законодавства, але й ті, які випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту (частина перша статті 613 ЦК України).
Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.
Під час стягнення заявленої позивачем заборгованості необхідно керуватись чітко обумовленими між контрагентами кредитного договору умовами, а не іншими умовами, які дають змогу кредитодавцю вийти за межі узгодженого строку та нарахувати непропорційно велику суму компенсації, оскільки така непропорційно велика сума компенсації не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.
Отже, вимога про нарахування та сплату відсотків, які є явно завищеними, не відповідає передбаченим у частині третій статті 509, частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.
Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання проценти перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.
Позивач як фінансова установа, скориставшись необізнаністю позичальника, діючи із порушенням звичаїв ділового обороту та порушуючи при цьому норми і вимоги чинного законодавства, спонукав у такий спосіб позичальника на укладення договору позики на вкрай невигідних для нього умовах, які відповідач не міг оцінити належно.
Необхідно зазначити, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем непропорційно великих відсотків за прострочення повернення кредиту.
Вказане узгоджується із положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 9 квітня 1985 року №39/248 «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», в якій зазначено, що, визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах.
Пунктами 1, 2 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 9 квітня 1985 року №39/248, Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної ради Європи від 17 травня 1973 року №543, Директивою 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11 травня 2005 року (пункти 9, 13, 14 преамбули), Директивою 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23 квітня 2008 року про кредитні угоди для споживачів передбачається, що надання товарів чи послуг, зокрема у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, а відповідні права споживачів регламентуються як на доконтрактній стадії, так і на стадії виконання кредитної угоди.
Директива 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради Європи від 11 травня 2005 року розділяє комерційну діяльність, що вводить в оману на дію і бездіяльність та застосовується до правовідносин до і після укладення угоди, фінансові послуги через їх складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов`язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і таким чином, ефективного вибору.
Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (пункт 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011у справі про захист прав споживачів кредитних послуг).
У Рішенні від 11 липня 2013 року №7-рп/2013 Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема, щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками - фізичними особами.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 7 жовтня 2020 року у справі №132/1006/19.
Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18, якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Також у цій постанові зазначено, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, керуючись принципами розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити загальний розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних, як відповідальності за прострочення грошового зобов`язання.
У постанові Верховного Суду від 12 лютого 2025 року у справі № 679/1103/23 зазначено, що під час розгляду справи суд апеляційної інстанції не спростував доводів ОСОБА_1 щодо несправедливих умов нарахування розміру відсотків за несвоєчасно виконане зобов`язання за кожен день прострочення, зазначивши лише про те, що позичальник із позовом про визнання недійсним договору про відкриття кредитної лінії не звертався. При цьому відсутність такого позову не є перешкодою для врахування інтересів відповідача у цій справі з метою дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
З огляду на зазначене, враховуючи, що заявлена позивачем до стягнення заборгованість за процентами за кредитним договором у розмірі 17478,04 грн не є співрозмірною сумі кредиту за вказаними договором, є непропорційно великою сумою відсотків, суперечить принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника як споживача послуг кредитної установи, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми процентів у разі невиконання ним зобов`язань за кредитним договором, суд дійшов висновку про те, що розмір процентів за вказаним договором необхідно зменшити до розміру тіла кредиту у розмірі 6000,00 грн.
Щодо позовних вимог у частині стягнення заборгованості за комісією в розмірі 3000 грн суд зазначає таке.
10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку із чим положення Закону України «Про захист прав споживачів» застосовуються до відносин споживчого кредитування в частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - це витрати споживача, включно з процентами за користування кредитом, комісіями та іншими обов`язковими платежами за додаткові й супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника, за наявності, для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
Згідно із частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту.
Водночас Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність і безоплатність надання споживачу інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо отримання такої інформації.
Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку щодо погашення заборгованості та іншу передбачену законом інформацію.
Згідно із частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, установленими цим Законом, є нікчемними.
Комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше ніж один раз на місяць.
Натомість умова договору про споживчий кредит щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач має право отримувати безоплатно один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Такий правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19.
З наданих позивачем документів не вбачається, за надання якої саме додаткової або супутньої послуги первісним кредитором нараховано відповідачу комісію в розмірі 3 000 грн.
Позивачем не надано доказів фактичного надання відповідачу окремої платної послуги, яка не охоплювалася обов`язками кредитодавця, передбаченими Законом України «Про споживче кредитування», а також не обґрунтовано співмірності розміру комісії з вартістю конкретно наданої послуги.
Саме лише зазначення комісії у кредитному договорі та розрахунку заборгованості без визначення конкретного змісту послуги, за яку вона нарахована, не є достатньою підставою для покладення на споживача обов`язку щодо її сплати.
Ураховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позовна вимога про стягнення з відповідача заборгованості за комісією в розмірі 3 000 грн є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.
Таким чином, позов ТОВ «Свеа Фінанс» підлягає частковому задоволенню, а з відповідача на користь позивача належить стягнути заборгованість за договором № 5564730 від 26.05.2025 у загальному розмірі 11999,97 грн, з яких: 5999,97 грн - заборгованість за сумою кредиту; 6000,00 грн - заборгованість за процентами.
У задоволенні позовної вимоги про стягнення комісії в розмірі 3000,00 грн належить відмовити.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зазначає таке.
Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
За подання позовної заяви в електронній формі позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2662,40 грн, що підтверджується платіжною інструкцією, долученою до матеріалів справи.
Позовні вимоги заявлено в розмірі 21537,77 грн, із яких суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення 11999,97 грн, що становить 55,72 % від загального розміру заявлених вимог.
Таким чином, на підставі статті 141 ЦПК України у зв`язку із частковим задоволенням позову з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 1483,49 грн.
Керуючись статтями 12, 13, 76-81, 89, 133, 141, 223, 247, 259, 263-265, 279, 280, 284, 354, 355 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «СВЕА ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс» заборгованість за договором про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 5564730 від 26.05.2025 у загальному розмірі 11999 (одинадцять тисяч дев`ятсот дев`яносто дев`ять) гривень 97 копійок, з яких: 5999,97 грн - заборгованість за сумою кредиту; 6000,00 грн - заборгованість за процентами.
У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс» судовий збір у розмірі 1483 (одна тисяча чотириста вісімдесят три) гривні 49 копійок.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільним процесуальним кодексом України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Позивач та треті особи мають право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Позивач: товариство з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс», код ЄДРПОУ 37616221, місцезнаходження: вулиця Іллінська, будинок 8, місто Київ, 04070.
Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 
Дата складення повного судового рішення - 21.08.2026.

Суддя Ужгородського міськрайонного 
суду Закарпатської області   О.М. Світлик