ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2026 року
м. Київ

справа № 376/1469/19

провадження № 61-3311св26

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:
позивачі:  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
відповідач -  ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 , яка подана її представником - адвокатом Вайнером Олегом Леонідовичем, на рішення Сквирського районного суду Київської області від 15 квітня 2025 року у складі судді Коваленка О. М. та постанову Київського апеляційного суду від 28 січня 2026 року у складі колегії суддів: Соколової В. В., Желепи О. В., Поліщук Н. В.,

ВСТАНОВИВ: 

1. Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2019 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду із позовом до ОСОБА_3 про встановлення безоплатного земельного сервітуту.

Позовна заява мотивована тим, що вони в порядку спадкування набули право власності на житловий будинок із господарським будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , земельну ділянку, площею 0,2500 га, із кадастровим номером 3224088201:01:029:0013, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) та земельну ділянку, площею 0,3402 га, із кадастровим номером 3224088201:01:029:0014, для ведення особистого селянського господарства.

29 листопада 2016 року вони продали відповідачці житловий будинок із господарським будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку, площею 0,2500 га, із кадастровим номером 3224088201:01:029:0013, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка).

Земельну ділянку, площею 0,3402 га, із кадастровим номером 3224088201:01:029:0014, для ведення особистого селянського господарства, ОСОБА_3 не було продано, незважаючи на домовленість про продаж житлового будинку разом із присадибною ділянкою та із земельною ділянкою для ведення особистого селянського господарства, проте у відповідачки не вистачило обумовленої сторонами суми грошових коштів, про що вони дізналися в день укладення договорів у присутності нотаріуса.

У подальшому ОСОБА_3 відмовилася від придбання земельної ділянки, користуючись спірною земельною ділянкою для своїх потреб. З приводу самовільного заволодіння земельною ділянкою відповідачкою вони звернулися до поліції, за результатами чого було зареєстровано кримінальне провадження.

Посилалася на те, що не можуть користуватися земельною ділянкою, площею 0,3402 га, за цільовим призначенням, оскільки під`їзд до неї проходить через присадибну земельну ділянку, яку вони продали ОСОБА_3 разом із будинком. Іншого під`їзду до неї транспортними засобами, такими як, трактор - для оранки, культивації, мотиження, комбайн - для збирання врожаю, із вулиці загального користування не має. При цьому проїзд сільськогосподарської техніки впродовж земельної ділянки відповідачки був прокладений ще задовго до моменту виникнення у ОСОБА_3 права власності на неї та існує на сьогодні, оскільки іншого під`їзду до земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства здійснити неможливо.

Вважали неможливим використання належної їм земельної ділянки без обтяження сервітутом сусідньої земельної ділянки, яка належить відповідачці.

Позивачі зазначали, що звернулися до ОСОБА_3 із пропозицією укласти договір земельного сервітуту, проте на таку пропозицію остання відповіді не надала.

Ураховуючи наведене,  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , уточнивши позовні вимоги, просили суд встановити постійний безоплатний земельний сервітут, площею 0,0192 га, для проїзду транспортними засобами до належної їм земельної ділянки із кадастровим номером 3224088201:01:029:0014, через частину земельної ділянки із кадастровим номером 3224088201:01:029:0013, яка належить ОСОБА_3 на праві приватної власності, відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи від 17 березня 2020 року № 28013/19-41, виконаної Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Сквирського районного суду Київської області від 15 квітня 2025 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 28 січня 2026 року, позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено.
Встановлено постійний безоплатний земельний сервітут, площею 0,0192 га, для проходу та проїзду транспортними засобами до належної  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 земельної ділянки із кадастровим номером 3224088201:01:029:0014, через частину земельної ділянки із кадастровим номером 3224088201:01:029:0013, яка належить ОСОБА_3 на праві приватної власності, відповідно до координат поворотних точок контуру сервітуту, наведених у Таблиці 1 дослідницької частини висновку експерта (графічна частина - Додаток № 1 до висновку) за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи від 17 березня 2020 року№ 28013/19-41, виконаної Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз.

Задовольняючи позов  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив із того, що земельна ділянка позивачів знаходиться в середині масиву, з усіх сторін цієї земельної ділянки знаходиться зона суміжних землевласників (землекористувачів), що унеможливлює вільний доступ до неї, у зв`язку із чим суд обрав варіант сервітуту, запропонований у висновку судової земельно-технічної експертизи від 17 березня 2020 року№ 28013/19-41, який буде відповідати інтересам позивачів та є найменш обтяжливим для відповідачки. Судами також враховано, що для використання земельної ділянки ОСОБА_1 , ОСОБА_2 за цільовим призначенням в інший спосіб, ніж через земельну ділянку ОСОБА_3 , необхідно обтяжити сервітутом, щонайменше, двох інших землекористувачів, що є нераціональним з огляду на ту обставину, що остання придбала земельну ділянку, через яку здійснювався позивачами проїзд до своєї земельної ділянки.

Районний суд відхилив наданий відповідачкою висновок експерта від 14 липня 2020 року № ЕС-1701-1-1493.20, складеним судовим експертом Клівак О. В. за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи, з огляду необґрунтованість застосування судовим експертом нормативів, встановлених для доріг господарського призначення, оскільки предметом позову є встановлення земельного сервітуту саме для проїзду. Крім того, при наданні висновку про відсутність технічної можливості влаштування земельного сервітуту на земельній ділянці судовим експертом досліджувалася така можливість не по всій земельній ділянці із кадастровим номером 3224088201:01:029:0013, що належить ОСОБА_3 , а виключно відповідно до схеми на зведеному плані суміжних земельних ділянок (проєктний план встановлення особистого безстрокового сервітуту), виготовленому інженером-геодезистом ОСОБА_4 у 2019 році.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд вважав, що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи та нормам матеріального права, а районний суд дав належну оцінку доказам та доводам позовної заяви. Суд зазначив, що задоволення потреб позивачів щодо проїзду до належної земельної ділянки, а також її повноцінного використання за цільовим призначенням у інший спосіб, аніж шляхом встановлення земельного сервітуту щодо земельної ділянки відповідачки є неможливим.

Суд апеляційної інстанції відхилив посилання апеляційної скарги ОСОБА_3 на те, що інші земельні ділянки, які межують із ділянкою позивачів, на відміну від її земельної ділянки, мають статус земель сільськогосподарського призначення, а тому це є більш раціональним та зручним варіантом, оскільки даний спір виник внаслідок дій сторін у справі, власники (користувачі) суміжних земельних ділянок не є учасниками справи та спірних правовідносин, а тому покладення на них обов`язків для врегулювання спору, що виник між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не відповідає принципам розумності і справедливості.

Суди застосували відповідні норми Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), Земельного кодексу України (далі - ЗК України) та релевантну практику Верховного Суду.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - адвокат Вайнер О. Л., посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить рішення Сквирського районного суду Київської області від 15 квітня 2025 року, постанову Київського апеляційного суду від 28 січня 2026 рокускасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відмовити.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У березні 2026 року касаційна скарга  ОСОБА_3 , яка подана її представником - адвокатом Вайнером О. Л., надійшла до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 березня 2026 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі; витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції; роз`яснено учасникам справи право подати відзив на касаційну скаргу, який за формою і змістом має відповідати вимогам статті 395 ЦПК України та відмовлено у задоволенні клопотання заявника про зупинення виконання оскаржуваного рішення суду першої інстанції до закінчення касаційного провадження.

У квітні 2026 року справа надійшла до Верховного Суду.

У липні 2026 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла заява ОСОБА_3 , яка подана її представником - адвокатом Вайнером О. Л., про зупинення дії (виконання) рішення Сквирського районного суду Київської області від 15 квітня 2025 року до закінчення касаційного провадження.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 серпня 2026 року у задоволенні заяви представника ОСОБА_3 - адвоката Вайнера О. Л., про зупинення дії (виконання) оскаржуваного рішення суду першої інстанції відмовлено.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга  ОСОБА_3 , яка подана її представником - адвокатом Вайнером О. Л., мотивована тим, що у висновку судової земельно-технічної експертизи від 17 березня 2020 року№ 28013/19-41, складеним експертом Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, не вирішувалося питання можливості або неможливості проходу (проїзду) до належної позивачам земельної ділянки іншим способом, ніж як через земельну ділянку відповідачки, а також без встановлення сервітуту.

Вважає, що позивачами не доведено неможливість використання належної їм земельної ділянки без обтяження сервітутом земельної ділянки відповідачки, як і неможливість задоволення потреб позивачів в інший спосіб, зокрема, суди не врахували наявні проходи і проїзди між межами суміжних земельних ділянок сільськогосподарського призначення, які є комунальною власністю територіальної громади, про що було зазначено експертом у наданому нею висновку від 14 липня 2020 року № ЕС-1701-1-1493.20, складеним судовим експертом Клівак О. В. за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи.

Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень представник ОСОБА_3 - адвокат Вайнер О. Л., вказує неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме, застосування судом апеляційної інстанції норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 351/1146/16-ц, від 30 серпня 2023 року у справі № 404/4843/18, що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Відзив на касаційну скаргу не подано.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

З огляду на акт про встановлення на місцевості, погодження зовнішньої межі земельної ділянки та передачу на зберігання межових знаків власнику земельної ділянки від 25 серпня 2004 року ОСОБА_5 , спадкоємцями якої є ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , була виділена суцільна земельна ділянка, на якій пунктирними лініями розмежовано «сад» та «рілля», з усіх боків якої зазначені землекористувачі, крім вулиці загального користування ( АДРЕСА_2 ) від В до Б, та на яку було виготовлено два кадастрових плани: площею 0,2500 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку, та площею 0,3402 га, для ведення особистого селянського господарства (том 1, а. с. 190-195).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 01 листопада 2016 року, виданого приватним нотаріусом Сквирського районного нотаріального округу Київської області Климчук Л. П., зареєстрованого в реєстрі за № 1017, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 набули право власності у порядку спадкування за законом після померлої ОСОБА_5 на земельну ділянку, загальною площею 0,3402 га, кадастровий номер 3224088201:01:029:0014, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (том 1, а. с. 7).

Згідно з витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 13 лютого 2018 року № НВ-0001261772018 земельна ділянка із кадастровим номером 3224088201:01:029:0014, має цільове призначення 01.03. - для ведення особистого селянського господарства; категорія земель - землі сільськогосподарського призначення; вид використання земельної ділянки - для ведення особистого селянського господарства. Земельна ділянка межує від А до Б з ОСОБА_6 , від Б до В - з ОСОБА_5 , від В до Г - з ОСОБА_7 , від Г до Д - з ОСОБА_8 , від Д до А - з ОСОБА_9 (том 1, а. с. 8; 9-10).

29 листопада 2016 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (продавці), як співвласники земельної ділянки, належної їм на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом, посвідчених 21 листопада 2016 року приватним нотаріусом Сквирського районного нотаріального округу Київської області Климчук Л. П., зареєстрованих в реєстрі за № 1015, № 1021, уклали з ОСОБА_3 (покупець) договір купівлі-продажу земельної ділянки із кадастровим номером 3224088201:01:029:0013, площею 0,2500 га, розташовану за адресою:  АДРЕСА_1 , цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), склад угідь - землі житлової забудови, на якій розташований житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, придбаний покупцем за договором купівлі-продажу, посвідченим 29 листопада 2016 року приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Київської області Кутовою Т. А. за реєстровим № 2178 (том 1, а. с. 11).

На підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 29 листопада 2016 року, посвідченим приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Київської області Кутовою Т. А. за реєстровим № 2178, ОСОБА_3 набула право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці, площею 0,2500 га, із кадастровим номером 3224088201:01:029:0013 (том 1, а. с. 12).

28 березня 2019 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 надіслали ОСОБА_3 рекомендованим листом з описом вкладення пропозицію від 27 березня 2019 року про укладення земельного сервітуту, в якій зазначили, що вони є власниками земельної ділянки із кадастровим номером 3224088201:01:029:0014, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, для здійснення господарської діяльності, на якій з вирощування сільськогосподарських культур, їх обробки та їх поливу вони використовують різні транспортні засоби, які за своїми функціональними можливостями здійснюють проїзд по земельній ділянці із кадастровим номером 3224088201:01:029:0013. З метою врегулювання питання щодо можливого проходу та проїзду транспортних засобів по земельній ділянці із кадастровим номером 3224088201:01:029:0013, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 просили укласти договір земельного сервітуту на відповідних умовах, про що додали проект договору про встановлення земельного сервітуту. ОСОБА_3 отримала вказану пропозицію 07 квітня 2019 року (том 1, а. с. 15-20).

На підставі заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 від 30 червня 2018 року про самовільний захват земельної ділянки Сквирським відділом поліції Головного управління Національної поліції в Київській області (далі - Сквирський ВП ГУНП в Київській області) до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018110260000340 були внесені відомості про кримінальне правопорушення, передбачене статтею 197-1 Кримінального кодексу України (далі - КК України) (том 1, а. с. 22).

02 серпня 2018 року під час здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12018110260000340 старшим слідчим відділення Сквирського ВП ГУНП в Київській області була допитана, як свідок, приватний нотаріус Броварського міського нотаріального округу Кутова Т. А., яка повідомила, що 29 листопада 2016 року вона посвідчувала договори купівлі-продажу земельної ділянки із кадастровим номером 3224088201:01:029:0013, та житлового будинку, розташованого на вищевказаній земельній ділянці, які належали ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (продавці), а ОСОБА_3 (покупець). За декілька днів до посвідчення вказаних договорів до неї, як нотаріуса, звернулася ОСОБА_1 із пропозицією посвідчити договори купівлі-продажу нерухомого майна, а саме: земельної ділянки із кадастровим номером 3224088201:01:029:0013, житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого на цій земельній ділянці, а також земельної ділянки із кадастровим номером 3224088201:01:029:0014, та надала копії документів для підготовки проєктів відповідних договорів. 29 листопада 2016 року до офісу нотаріуса прибули продавці та покупець із чоловіком. Дві сторони мали намір укласти угоди купівлі-продажу житлового будинку та земельних ділянок із кадастровими номерами 3224088201:01:029:0014, 3224088201:01:029:0013, проте під час розмови між сторонами ОСОБА_3 (покупець) повідомила, що вона не має повної суми грошових коштів для придбання земельної ділянки із кадастровим номером 3224088201:01:029:0014, у зв`язку із чим сторонами було прийнято рішення про відкладення купівлі-продажу зазначеної земельної ділянки. ОСОБА_3 було відомо про те, що земельна ділянка із кадастровим номером 3224088201:01:029:0014, для ведення особистого селянського господарства належала ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , оскільки при нотаріусу відбувалися обговорення між сторонами (том 1, а. с. 23-24).

20 липня 2018 року під час здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12018110260000340 на підставі повістки про виклик начальником СВ Сквирського ВП ГУНП в Київській області у ОСОБА_3 були відібрані пояснення, відповідно до яких вона 29 листопада 2016 року придбала земельну ділянку із кадастровим номером 3224088201:01:029:0013 та житловий будинок, розташований на цій земельній ділянці. Межі земельної ділянки вона не перевіряла, попередньою власницею межі земельної ділянки в натурі не встановлювалися. У травні 2018 року до неї звернулася ОСОБА_1 та запропонувала їй придбати земельну ділянку, яка розташована за городом ОСОБА_3 , та почала погрожувати, що якщо земельна ділянка не буде придбана, то вона звернеться до суду (том 1, а. с. 43-46).

08 лютого 2019 року ОСОБА_3 звернулася до Шамраївської сільської ради Сквирського району Київській області із заявою про надання дозволу на відновлення меж земельної ділянки, в якій просила розпочати процедуру по врегулюванню земельного спору у встановленому законом порядку (том 1, а. с. 47).

Листом від 12 березня 2019 року № 164 Шамраївська сільська рада Сквирського району Київської області повідомила ОСОБА_3 про те, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , які є співвласниками суміжної земельної ділянки, надали своє бачення причин виникнення земельного конфлікту та пропозицію щодо вирішення вказаного спору, а саме: розпочати процедуру врегулювання земельного спору шляхом установлення у встановленому законом порядку меж земельних ділянок із кадастровими номерами 3224088201:01:029:0014, 3224088201:01:029:0013, та добровільне укладання договору земельного сервітуту щодо вільного доступу до земельної ділянки. Шамраївська сільська рада Сквирського району Київської області зазначила, що вирішення земельного спору між сторонами залежить тільки від ОСОБА_3 , та рекомендувала звернутися до землевпорядної організації по вирішенню питання відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) (том 1, а. с. 48-49).

Відповідно до висновку експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 17 березня 2020 року № 28013/19-41 за результатами проведеннясудової земельно-технічної експертизи:
- безперешкодний проїзд і прохід до земельної ділянки із кадастровим номером 3224088201:01:029:0014, яка на праві приватної власності належить ОСОБА_1 , ОСОБА_2 через ділянку із кадастровим номером 3224088201:01:029:0013 з АДРЕСА_1 відсутній;
- на дату обстеження об`єктів дослідження існують перешкоди в проїзді та проході до земельної ділянки із кадастровим номером 3224088201:01:029:0014, яка на праві приватної власності належить ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , а саме, через ділянку із кадастровим номером 3224088201:01:029:0013 з АДРЕСА_1 у вигляді металевих воріт зеленого кольору, із зовнішньої сторони які облицьовані листами з профнастилу білого кольору (Фото 9-12) та фіртки зеленого кольору (Фото 5-6);
- технічно можливим для влаштування проїзду та проходу на земельну ділянку із кадастровим номером 3224088201:01:029:0014 є встановлення сервітуту для проходу та проїзду на транспортних засобах по наявному шляху через земельну ділянку ОСОБА_10 із кадастровим номером 3224088201:01:029:0013 (Фото 13, 14). У Додатку № 1 до висновку сервітут для проходу та проїзду на транспортних засобах зображений як заштрихований червоними крапками контур, площею 0,0192 га, та відповідно позначений. Альтернативні варіанти встановлення сервітуту відсутні, оскільки власники (користувачі) суміжних земельних ділянок (із земельною ділянкою із кадастровим номером 3224088201:019229014) не є учасниками цивільного процесу у справі № 376/1469/19;
- можливе встановлення сервітуту через земельну ділянку ОСОБА_3 , кадастровий номер 3224088201:01:029:0013, яка знаходиться на АДРЕСА_1 , для проїзду на транспортних засобах по наявному шляху до сусідньої земельної ділянки ОСОБА_1 , ОСОБА_2 із кадастровим номером 3224088201:01:029:0014. У Додатку № 1 до висновку сервітут для проходу та проїзду на транспортних засобах зображений як заштрихований червоними крапками контур, площею 0,019 га, та відповідно позначений, у Дослідницькій частині висновку наведені координати поворотних точок контуру сервітуту (том 2, а. с. 3-13).

Згідно з висновком експерта від 14 липня 2020 року № ЕС-1701-1-1493.20, складеним судовим експертом Клівак О. В. за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи на замовленням представника ОСОБА_3 - адвоката Вайнера О. Л.:
- влаштування земельного сервітуту на земельній ділянці із кадастровим номером 3224088201:01:029:0013, що належить ОСОБА_3 для проїзду транспортному засобі (сільськогосподарській спецтехніці для обробітку ґрунту два рази на рік і більше, догляду за посівами і насадженнями, збору врожаю тощо) до земельної ділянки із кадастровим номером 3224088201:01:029:0014, що належить ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до схеми на зведеному плані суміжних земельних ділянок (проєктний план встановлення особистого безстрокового сервітуту), виготовленому інженером-геодезистом ОСОБА_4 у 2019 році, є неможливим, оскільки такий варіант земельного сервітуту є нераціональним, обтяжливим для відповідача і таким, що не відповідає вимогам нормативно-правових актів у галузі будівництва та земельного законодавства, у тому числі, такий сервітут може призвести до пошкодження будівель і споруд на земельній ділянці ОСОБА_10 (бетонних ганків біля сараю «Б», самого сараю «Б», дерев`яного паркану біля вказаного сараю, багаторічних насаджень на ділянці, підземної електропроводки тощо); 
- запропонований на вказаній схемі сервітут не відповідає вимогам законодавства щодо мінімальної нормативної ширини дороги, що веде до земельної ділянки сільськогосподарського призначення, а також мінімальних відступів від стін будівель та інженерних мереж; існують інші більш раціональні та менш обтяжливі способи облаштування проїзду до земельної ділянки ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , окрім того, що запропонований на схемі зведеного плану суміжних земельних ділянок (проєктного плану встановлення особистого безстрокового сервітуту), виготовленого інженером-геодезистом ОСОБА_4 у 2019 році;
- найбільш раціональними, найменш обтяжливими і такими, що відповідатимуть вимогам нормативно-правових актів у галузі будівництва та земельного законодавства, будуть варіанти проїзду шириною 4,5 м на вказаному транспортному засобі до земельної ділянки із кадастровим номером 3224088201:01:029:0014, що належить ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , організовані безпосередньо із наявної ґрунтової дороги, яка сполучається із АДРЕСА_2 ) з боку існуючого просвіту/«отвору, прорізу) в захисній лісосмузі в серединній частині ґрунтової дороги, через земельні ділянки сільськогосподарського призначення (городи) із кадастровими номерами 3224088201:01:029:0028 (власник ОСОБА_11 ) та 3224088201:01:029:0026 (власник ОСОБА_12 ), а також земельну ділянку, яка перебуває у користуванні ОСОБА_8 ; 2) або з боку існуючого просвіту/«отвору, прорізу» в захисній лісосмузі в серединній частині ґрунтової дороги, через земельні ділянки сільськогосподарського призначення (городи) із кадастровими номерами 3224088201:01:029:0004 (власник ОСОБА_13 ) та 3224088201:01:029:0021 (власник ОСОБА_14 ); 3) або з боку іншого існуючого просвіту/«отвору, прорізу» в захисній лісосмузі, що знаходиться ближче до АДРЕСА_2 , у тому числі, вздовж лісосмуги через земельні ділянки сільськогосподарського призначення (городи) із кадастровими номерами 3224088201:01:029:0004 (власник ОСОБА_13 ) та 3224088201:01:029:0021 (власник ОСОБА_14 ) (том 2, а. с. 112-136).

2. Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Касаційна скарга  ОСОБА_3 , яка подана її представником - адвокатом Вайнером О. Л., задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Частиною першою статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Подібні положення містяться й у статті 321 ЦК України.

У частині першій статті 98 ЗК України визначено, що право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки чи іншої заінтересованої особи на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).

Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений (частина четверта статті 98 ЗК України).

Згідно із положеннями статей 91, 96 ЗК України власники земельних ділянок та землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон.

Земельний сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду (стаття 100 ЗК України).

Частина перша статті 395 ЦК України визначає види речових прав на чуже майно: 1) право володіння; 2) право користування (сервітут); 3) право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); 4) право забудови земельної ділянки (суперфіцій).

Відповідно до статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій особі, конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Потреба встановлення сервітуту виникає у тих випадках, коли власник майна не може задовольнити свої потреби будь-яким іншим способом.

Згідно зі статтею 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

Статтею 404 ЦК України та статтею 99 ЗК України визначено, що право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту.

Встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд повинен враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення сервітуту є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, і в рішенні суд повинен чітко визначити обсяг прав особи, яка звертається щодо обмеженого користування чужим майном.

Отже, закон вимагає від позивача надання суду доказів того, що нормальне використання своєї власності неможливе без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки. При цьому необхідно довести, що задоволення потреб позивача неможливо здійснити будь-яким іншим способом (див.: висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 08 грудня 2021 року у справі № 686/18456/18, від 12 квітня 2022 року у справі № 306/612/20, від 01 лютого 2023 року у справі № 345/4572/20, від 13 березня 2023 року у справі № 297/363/18).

Передумовою звернення до суду за встановленням сервітуту повинен бути доказ вчинення дій зацікавленою особою щодо встановлення сервітуту та недосягнення про це згоди із власником ділянки, щодо якої планується встановити сервітут. Якщо особа до звернення до суду не вчиняла дій щодо встановлення сервітуту за домовленістю сторін (зокрема, не звернулася до іншої сторони з пропозицією про укладення договору про встановлення сервітуту), то у суду немає підстав для задоволення відповідних вимог у зв`язку з відсутністю у позивача права вимагати встановлення сервітуту за рішенням суду (див.: постанову Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 911/2701/17, від 05 листопада 2024 року у справі № 923/898/21, від 19 листопада 2025 року у cправі № 902/1257/24).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Звертаючись до суду із цим позовом про встановлення земельного сервітуту, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 обґрунтовували позовні вимоги тим, що для того, щоб потрапити з вулиці на належну їм земельну ділянку із кадастровим номером 3224088201:01:029:0014, необхідний прохід/проїзд через земельну ділянку із кадастровим номером 3224088201:01:029:0013, яка належить ОСОБА_3 . Відсутність доступу до земельної ділянки перешкоджає позивачам у реалізації їхніх прав щодо володіння і користування власністю. Оскільки відповідачка не надала згоди у добровільному порядку укласти договір сервітуту, позивачі звернулися до суду із цим позовом для встановлення сервітуту на підставі рішення суду.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина третя статті 12 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами:
1) письмовими, речовими і електронними доказами;
2) висновками експертів;
3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Згідно із частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статті 89 ЦПК України).

Згідно зі статтею 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дослідивши наявні у справі докази, у тому числі, висновок експерта за результатами проведення судової земельної-технічної експертизи від 17 березня 2020 року № 28013/19-41, давши їм належну правову оцінку, правильно виходив із того, що позивачі довели належними та допустимими доказами неможливість належного використання земельної ділянки із кадастровим номером 3224088201:01:029:0014, без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки, в даному випадку - земельної ділянки із кадастровим номером 3224088201:01:029:0013, яка належить ОСОБА_3 .

Висновком експерта за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи від 17 березня 2020 року№ 28013/19-41 підтверджено технічну можливість встановлення земельного сервітутудля проходу та проїзду на транспортних засобах по наявному шляху через земельну ділянку ОСОБА_10 (кадастровий номер 3224088201:01:029:0013) до земельної ділянки  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (кадастровий номер 3224088201:01:029:0014).

Перед зверненням до суду із цим позовом позивачі зверталися до відповідачки із пропозицією про укладення договору про встановлення сервітуту, однак домовленості про встановлення сервітуту та про його умови сторони не досягли. Відповідно позивачі набули права вимагати встановлення сервітуту на підставі рішення суду.

Колегія суддів вважає правильними висновки судів попередніх інстанцій про наявність підстав для встановлення постійного безоплатного земельного сервітуту для проходу та проїзду транспортними засобами до земельної ділянки позивачів через частину земельної ділянки відповідачки у спосіб, визначений висновком судової земельно-технічної експертизи від 17 березня 2020 року№ 28013/19-41.

Суд першої інстанції, відхиляючи доводи відповідачки щодо наявності інших землевласників та землекористувачів, за рахунок земельних ділянок яких можливо задовольнити потреби позивачів, правильно звернув увагу, що земельна ділянка позивачів знаходиться в середині масиву та, щоб її використовувати за цільовим призначенням в інший спосіб, ніж через земельну ділянку відповідачки, необхідно обтяжити сервітутом, щонайменше, двох землекористувачів, що є нераціональним з огляду на ту обставину, що відповідачка придбала земельну ділянку, через яку здійснювався позивачами проїзд до належної їм земельної ділянки.

З аналогічних мотивів колегія суддів відхиляє відповідні доводи касаційної скарги заявника. 

Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що задоволення потреб позивачів щодо проїзду до земельної ділянки, а також її повноцінного використання за цільовим призначенням у інший спосіб, аніж шляхом встановлення земельного сервітуту щодо земельної ділянки відповідачки є неможливим.

Висновки судів попередніх інстанцій не суперечать висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 351/1146/16-ц, від 30 серпня 2023 року у справі № 404/4843/18, на які заявниця посилається у касаційній скарзі.

Інші наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування постанови суду апеляційної інстанції в оскаржуваній частині, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, зводяться виключно до необхідності переоцінки судом доказів, що відповідно до вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).

Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді апеляційної інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість їх судових рішень не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, арішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду - без змін.

З огляду на те, що касаційна скарга залишається без задоволення, розподіл судових витрат Верховним Судом не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу  ОСОБА_3 , яка подана її представником - адвокатом Вайнером Олегом Леонідовичем,залишити без задоволення.

Рішення Сквирського районного суду Київської області від 15 квітня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 січня 2026 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Р. А. Лідовець

І. Ю. Гулейков

Д. Д. Луспеник