Харківський окружний адміністративний суд
61700, м. Харків, майдан Свободи, 6, inbox@adm.hr.court.gov.ua, ЄДРПОУ: 34390710
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 вересня 2026 р. Справа № 520/19463/26 
Харківський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді - Шевченко О.В.,
при секретарі - Походенко А.І., 
за участі представника позивача - Кіор Г.П., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради до Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Маріупольського району Донецької області Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про визнання протиправною та скасування постанови, -
ВСТАНОВИВ:

До Харківського окружного адміністративного суду звернувся позивач, Департамент соціального захисту населення Маріупольської міської ради, з адміністративним позовом до Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Маріупольського району Донецької області Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, в якому просить суд визнати протиправною та скасувати постанову від 26.06.2026 року, винесену старшим державним виконавцем Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Маріупольського району Донецької області Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Левченко Романом Сергійовичем у виконавчому провадженні 78086774 про накладення штрафу.
В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що спірна постанова від 26.06.2026 року, винесена старшим державним виконавцем Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Маріупольського району Донецької області Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Левченко Романом Сергійовичем у виконавчому провадженні 78086774 про накладення штрафу, є протиправною, необґрунтованою та такою, що підлягає скасуванню в судовому порядку.
Ухвалою суду відкрито спрощене провадження в адміністративній справі в порядку статті 287 КАС України з викликом сторін в судове засідання. 
Копію ухвали про відкриття провадження було надіслано відповідачу до його Електронного кабінету в системі "Електронний суд" та ним отримано, що підтверджено довідкою про доставку електронного листа.
Представником відповідача надіслано до суду відзив на позов, в якому заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві.
Також, через систему "Електронний суд" представником відповідача надіслано клопотання, в якому просив суд замінити неналежного відповідача — Центральний відділ державної виконавчої служби у місті Маріуполі Маріупольського району Донецької області Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України на належного відповідача — Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (25006, Кіровоградська обл., м. Кропивницький, вул. Преображенська,2, код ЄДРПОУ 45752470).
В обґрунтування клопотання зазначено, що позовні вимоги були звернуті до Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Маріупольського району Донецької області Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, оскільки саме цим органом велося виконавче провадження № 78086774. Однак, держаним виконавцем 01.07.2026 було винесено постанову про передачу виконавчого провадження (виконавчого документу) № 78086774, згідно з якою вказане виконавче провадження було передано до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України.
З приводу клопотання суд зазначає наступне.
Відповідно до частини третьої статті 48 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до ухвалення рішення у справі за згодою позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи.
Згідно з частиною четвертою статті 48 КАС України, якщо позивач не згоден на заміну відповідача іншою особою, суд може залучити цю особу як другого відповідача.
Частиною п`ятою статті 48 КАС України встановлено, що під час вирішення питання про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача суд ураховує, зокрема, чи знав або чи міг знати позивач до подання позову у справі про підставу для залучення такого співвідповідача чи заміни неналежного відповідача.
Відповідно до частини сьомої статті 48 КАС України заміна відповідача допускається до ухвалення рішення судом першої інстанції.
Аналіз наведених положень свідчить, що заміна первісного відповідача допускається у разі встановлення судом тих обставин, що позов пред`явлено не до тієї особи, яка за характером спірних матеріальних правовідносин повинна відповідати за заявленими вимогами.
Визначальним для вирішення питання про належність відповідача є зміст позовних вимог, підстави позову та суб`єкт, рішенням, дією чи бездіяльністю якого, за твердженням позивача, порушено його права та інтереси.
За приписами частини першої статті 287 КАС України учасники виконавчого провадження, крім державного та приватного виконавця, а також особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження таких рішень, дій чи бездіяльності.
Частиною третьою статті 287 КАС України передбачено, що відповідачем у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби є відповідний орган державної виконавчої служби.
Таким чином, у справах щодо оскарження індивідуальних актів державного виконавця належним відповідачем є орган державної виконавчої служби, посадова особа якого прийняла оскаржуване рішення, вчинила відповідну дію або допустила бездіяльність.
Предметом оскарження у цій справі є постанова від 26.06.2026 року, винесена старшим державним виконавцем Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Маріупольського району Донецької області Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Левченко Романом Сергійовичем у виконавчому провадженні ВП №78086774 про накладення штрафу.
Отже, спірний індивідуальний акт прийнято посадовою особою саме відповідача, який визначений позивачем в адміністративному позові.
Суд зазначає, що передача виконавчого провадження іншому органу державної виконавчої служби визначає орган, уповноважений надалі здійснювати виконавчі дії у відповідному провадженні. Однак така передача не змінює суб`єкта, який прийняв раніше винесений індивідуальний акт, та не покладає на орган, який прийняв виконавче провадження, відповідальність за законність постанови, винесеної посадовою особою іншого органу державної виконавчої служби.
Повноваження щодо подальшого виконання виконавчого документа та обов`язок довести правомірність раніше прийнятого індивідуального акта не є тотожними за своїм змістом.
Отже, та обставина, що виконавчі дії у ВП №78086774 здійснюються Відділом примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України не свідчить про неналежність Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Маріупольського району Донецької області Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України як відповідача за позовною вимогою про скасування постанови, винесеної посадовою особою цього органу.
Посилання заявника на правонаступництво Відділу примусового виконання рішень суд відхиляє з огляду на наступне.
Відповідно до статті 52 КАС України у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії судового процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником.
Для застосування процесуального правонаступництва необхідним є встановлення переходу прав та обов`язків від особи, яка вибула зі спірних правовідносин, до іншої особи.
Натомість матеріали справи не містять доказів припинення, ліквідації чи реорганізації Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі, а також переходу до Відділу примусового виконання рішень усіх прав та обов`язків первісного відповідача.
Постанова про передачу виконавчого провадження підтверджує лише передачу матеріалів конкретного виконавчого провадження для подальшого виконання, а не правонаступництво між відповідними органами державної виконавчої служби.
При цьому спір у справі виник не з приводу виконавчих дій, учинених після прийняття виконавчого провадження Відділом примусового виконання рішень, а з приводу законності постанови, винесеної посадовою особою Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі.
З огляду на предмет спору Відділ примусового виконання рішень не є суб`єктом спірних матеріальних правовідносин, оскаржувану постанову не приймав та на дату її винесення виконавче провадження до виконання не прийняв.
Крім того, частина третя статті 48 КАС України передбачає заміну первісного відповідача належним відповідачем за згодою позивача. Водночас матеріали справи не містять заяви позивача про згоду на заміну визначеного ним відповідача.
Разом із тим підстави для залучення Відділу примусового виконання рішень як другого відповідача також відсутні, оскільки позивачем не оскаржуються рішення, дії чи бездіяльність посадових осіб цього Відділу, а вирішення питання про законність оскаржуваної в цій справі постанови про накладення штрафу не впливає на правомірність виконавчих дій, учинених ним після прийняття виконавчого провадження.
Посилання заявника у клопотанні на статті 51, 182, 222 Цивільного процесуального кодексу України не можуть бути підставою для його задоволення, оскільки ця справа розглядається за правилами адміністративного судочинства, а порядок заміни неналежного відповідача в адміністративній справі врегульовано статтею 48 КАС України.
Ураховуючи, що оскаржувану постанову про накладення штрафу винесено посадовою особою Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі, саме цей орган відповідно до частини третьої статті 287 КАС України є належним відповідачем у справі.
Подальша передача виконавчого провадження іншому органу державної виконавчої служби не змінює суб`єкта, який прийняв оскаржувану постанову, не свідчить про процесуальне правонаступництво та не створює передбачених статтею 48 КАС України підстав для заміни первісного відповідача.
За таких обставин клопотання Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Маріупольського району Донецької області Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про заміну неналежного відповідача задоволенню не підлягає.
В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, просив суд їх задовольнити.
Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце якого повідомлявся належним чином у відповідності до вимог КАС України.
Заслухавши в судовому засіданні пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, що старшим державним виконавцем Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Маріупольського району Донецької області Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України винесено постанову від 14.05.2025 року про відкриття виконавчого провадження ВП №78086774 з примусового виконання виконавчого листа №200/1679021, за яким стягувачем є ОСОБА_1 , а боржником - Департамент соціального захисту населення Маріупольської міської ради.
Листом від 14.05.2025 року №30-440 Департамент соціального захисту населення Маріупольської міської ради повідомив державного виконавця про обставини, які, на думку боржника, унеможливлюють виконання судового рішення.
У зазначеному листі позивач повідомив, що відповідно до п.2 ч.II наказу Міністерства розвитку громад та територій України від 28 лютого 2025 року № 376 місто Маріуполь Маріупольської міської територіальної громади визнане таким, що перебуває в тимчасовій окупації, з 21 травня 2022 року.
З 27 лютого 2022 року департамент соціального захисту Маріупольської міської ради припинив виконання делегованої державою функції щодо підготовки виплатних документів та забезпечення фінансування виплат, у тому числі тих, що передбачені Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Департамент було відключено від усіх державних сервісів та програм нарахування та виплати державних допомог. Доступу до фізичних носіїв інформації (в тому числі щодо нарахування та виплат за рішеннями судів) теж не має, оскільки будівлю департаменту знищено разом з серверними приміщеннями та архівними даними. Діяльність департаменту у частині делегованих державою повноважень було призупинено.
Враховуючи ситуацію, яка склалася у окремих районах України у зв`язку із воєнним станом, постановою Кабінету Міністрів України «Про особливості нарахування та виплати грошових допомог, пільг та житлових субсидій на період дії воєнного стану» від 07.03.2022 року №215 було визначено, яким саме чином відбувається нарахування та виплата грошових допомог, пільг та житлових субсидій тим одержувачам, які перебувають на обліку в органах соціального захисту населення/органах Пенсійного фонду України, які не мають можливості забезпечити підготовку виплатних документів та фінансування виплат, а саме тимчасово окупованих громад.
Фінансування виплат грошових допомог, пільг та житлових субсидій проводиться Міністерством соціальної політики на підставі наявних в базах даних державного підприємства “Інформаційно-обчислювальний центр Міністерства соціальної політики”/Пенсійного фонду України даних щодо одержувачів грошових допомог, пільг та житлових субсидій. 
Формування інформації (реєстрів) щодо одержувачів грошової допомоги, пільг та житлових субсидій, які перебувають на обліку в органах соціального захисту населення/органах Пенсійного фонду України, які не мають можливості забезпечити підготовку виплатних документів та фінансування виплат здійснює Державне підприємство “Інформаційно обчислювальний центр Міністерства соціальної політики”/Пенсійний фонд України.
Наразі всім одержувачам, які перебували на обліку в департаменті соціального захисту населення Маріупольської міської ради, нарахування та виплата грошових допомог, пільг, житлових субсидій нараховуються в порядку, передбаченому постановою Кабінету Міністрів України від 07 березня 2022 року № 215 «Про особливості нарахування та виплати грошових допомог, пільг та житлових субсидій на період дії воєнного стану».
Виконання рішень суду стосовно нарахування та виплати разової грошової допомоги здійснюється за сформованими списками в порядку черговості на підставі Порядку використання коштів, передбачених у державному бюджеті для забезпечення виконання рішень суду, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 серпня 2021 року №902. Частиною 5 пункту 9 Порядку передбачено, що якщо районні органи соціального захисту населення, центри з нарахування та здійснення соціальних виплат не можуть виконувати свої повноваження або відновити свою роботу на територіях, на яких ведуться (велися) бойові дії, перерахування коштів стягувачам відповідно до визначених пріоритетності та черговості виконання рішень за сформованими списками проводять регіональні органи соціального захисту населення.
В листа також звернуто увагу, що департамент досі не має доступу до серверів та не здійснює делеговані йому державою функції щодо нарахування та здійснення соціальних виплат та просимо врахувати в роботі зазначені факти.
Проте, незважаючи на зміст листа, старшим державним виконавцем Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Маріупольського району Донецької області Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України винесено постанову від 26.06.2026 року в межах ВП №78086774 про накладення штрафу, якою у зв`язку з невиконанням рішення суду по справі №200/16790/21, накладено на Департамент соціального захисту населення Маріупольської міської ради штраф 5100,00 грн. 
Підставою для накладення штрафу в оскаржуваній постанові зазначено те, що рішення боржником самостійно не виконується. Цією ж постановою боржника зобов`язано виконати рішення протягом десяти робочих днів та попереджено про кримінальну відповідальність за умисне невиконання рішення.
Позивач, вбачаючи в зазначеному порушення своїх прав, звернувся за їх захистом до суд. 
Суд, надаючи оцінку спірним правовідносинам, зазначає наступне. 
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За приписами статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Згідно з частиною другою статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; добросовісно; розсудливо; пропорційно та своєчасно.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) є сукупністю дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Частиною першою статті 18 Закону №1404-VIII передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Відповідно до пунктів 1, 3 частини другої статті 18 Закону №1404-VIII виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом, а також розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання.
Частиною шостою статті 26 Закону №1404-VIII встановлено, що за рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом десяти робочих днів, крім рішень, що підлягають негайному виконанню.
Згідно з частиною першою статті 63 Закону №1404-VIII за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником.
Відповідно до частини другої статті 63 Закону №1404-VIII у разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом десяти робочих днів та попередження про кримінальну відповідальність.
Частиною першою статті 75 Закону №1404-VIII передбачено, що у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника — юридичну особу в розмірі 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.
Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що необхідною умовою для накладення на боржника штрафу є не лише встановлення факту невиконання судового рішення у визначений строк, а й установлення відсутності поважних причин такого невиконання.
Отже, до прийняття постанови про накладення штрафу державний виконавець повинен перевірити стан виконання судового рішення, з`ясувати причини його невиконання, дослідити надані боржником пояснення і докази та надати їм належну оцінку. Лише після встановлення того, що боржник мав реальну можливість виконати судове рішення, однак не виконав його без поважних причин, державний виконавець набуває правових підстав для застосування відповідальності, передбаченої статтями 63, 75 Закону №1404-VIII.
Накладення штрафу за невиконання судового рішення є заходом юридичної відповідальності, а тому не може застосовуватися автоматично лише з огляду на сам факт невиконання рішення.
Аналогічний висновок викладено Верховним Судом у постанові від 21.01.2020 у справі №640/9234/19, відповідно до якого, вирішуючи питання про правомірність накладення на боржника штрафу, необхідно встановити часові межі, упродовж яких боржник повинен був виконати рішення, та з`ясувати причини його невиконання у встановлений строк. Сам факт невиконання судового рішення без з`ясування й оцінки причин такого невиконання не є достатньою підставою для притягнення боржника до відповідальності за статтею 75 Закону №1404-VIII.
Такий самий підхід застосовано Верховним Судом у постанові від 17.08.2020 у справі №160/4615/19, у якій зазначено, що поважність причин невиконання судового рішення повинна оцінюватися в кожному конкретному випадку з урахуванням того, наскільки відповідні обставини об`єктивно перешкоджали його виконанню.
У постанові від 05.06.2024 у справі №480/6452/23 Верховний Суд підтвердив, що невиконанням судового рішення у розумінні Закону №1404-VIII є встановлений відповідним актом факт невиконання боржником судового рішення саме без поважних причин. При цьому сам факт невиконання рішення у визначений строк без з`ясування й оцінки причин невиконання не може вважатися достатньою підставою для відповідальності боржника.
Верховний Суд у постанові від 12.12.2018 у справі №821/1568/16 також указав, що поважними можуть бути визнані об`єктивні причини, які не залежали від волевиявлення боржника та створили реальні перешкоди для належного виконання судового рішення.
Таким чином, застосування штрафу вимагає від державного виконавця встановлення двох взаємопов`язаних обставин: факту невиконання рішення у встановлений строк та відсутності об`єктивних, поважних причин його невиконання.
Як установлено судом, після відкриття 14.05.2025 про виконавчого провадження ВП №78086774 з примусового виконання виконавчого листа №200/1679021, Департамент соціального захисту населення Маріупольської міської ради не залишив вимоги державного виконавця без реагування, а листом від 14.05.2025 року №30-440 повідомив про обставини, які перешкоджають виконанню рішення суду, що не заперечується відповідачем по справі.
Зокрема, позивач повідомив, що п.2 ч.II наказу Міністерства розвитку громад та територій України від 28 лютого 2025 року № 376 місто Маріуполь Маріупольської міської територіальної громади визнане таким, що перебуває в тимчасовій окупації, з 21 травня 2022 року, повідомив про припинення з 27.02.2022 виконання Департаментом делегованих державою повноважень щодо підготовки виплатних документів та фінансування державних соціальних виплат, відключення від державних сервісів і програм, відсутність доступу до електронних та паперових носіїв інформації, знищення серверних приміщень та архівних даних.
Суд зазначає, що Порядок використання коштів, передбачених у державному бюджеті для забезпечення виконання рішень суду, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26.08.2021 №902, передбачає спеціальний механізм формування списків, визначення черговості, узагальнення потреби в бюджетних коштах та їх розподілу між відповідними органами соціального захисту населення. 
Отже, на час накладення штрафу відповідач був обізнаний про наведені Департаментом причини невиконання судового рішення та був зобов`язаний надати їм оцінку.
Проте зі змісту оскаржуваної постанови вбачається, що єдиною зазначеною в ній підставою для накладення штрафу є формулювання: «Рішення не виконується».
Оскаржувана постанова не містить відомостей про перевірку виконавцем викладених у листі від 14.05.2025 обставин, оцінки їх об`єктивності та впливу на можливість виконання рішення, а також мотивів, з яких державний виконавець визнав наведені причини неповажними.
Матеріали справи не містять доказів того, що перед накладенням штрафу державний виконавець витребовував у позивача додаткові відомості або документи, перевіряв наявність у Департаменту доступу до відповідних інформаційних систем, з`ясовував повноваження органів, які після окупації міста Маріуполя здійснювали нарахування та виплату державних соціальних допомог, або перевіряв можливість виконання рішення за процедурою, передбаченою постановою Кабінету Міністрів України №902.
Відомості Автоматизованої системи виконавчого провадження також не містять інформації про проведення державним виконавцем відповідної перевірки. 
Згідно вказаних відомостей, підставою накладення штрафу визначено лише те, що рішення боржником самостійно не виконується, а причиною накладення штрафу зазначено: «Рішення не виконується».
Отже, державний виконавець фактично ототожнив факт невиконання рішення з невиконанням без поважних причин, не встановивши та не відобразивши в оскаржуваній постанові обставин, які свідчили б про відсутність поважних причин.
При цьому суд не ставить під сумнів обов`язковість виконання виконавчого документу та не звільняє позивача від обов`язку його виконати. 
Водночас обов`язковість судового рішення не усуває необхідності дотримання державним виконавцем установлених законом умов притягнення боржника до відповідальності.
Відсутність виконання рішення та наявність підстав для накладення штрафу не є тотожними поняттями. 
Суд зауважує, що для застосування штрафу має бути доведено, що боржник мав реальну можливість виконати рішення у встановлений строк, однак не зробив цього без поважних причин.
З огляду на вищевикладене, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що відповідач не довів установлення державним виконавцем відсутності поважних причин невиконання судового рішення, не підтвердив проведення належної перевірки повідомлених боржником обставин та не обґрунтував наявності всіх передбачених статтями 63, 75 Закону №1404-VIII умов для накладення штрафу.
За таких обставин постанова про накладення на Департамент соціального захисту населення Маріупольської міської ради штрафу прийнята без урахування всіх обставин, що мали значення для її прийняття, а тому не відповідає критеріям обґрунтованості та правомірності, визначеним частиною другою статті 2 КАС України, отже підлягає скасуванню. 
Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі "Серявін та інші проти України"(п.58) суд вказує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Усі інші аргументи сторін вивчені судом, однак є такими, що не потребують детального аналізу у судовому рішенні, оскільки вищенаведених висновків суду не спростовують.
Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Отже, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з наступного.
Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, усі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.
Водночас позивачем у цій справі є Департамент соціального захисту населення Маріупольської міської ради, який є виконавчим органом місцевого самоврядування та суб`єктом владних повноважень.
Згідно з частиною другою статті 139 КАС України при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.
Верховний Суд у постанові від 24.12.2021 у справі №826/13522/17 зазначив, що сплачені суб`єктом владних повноважень суми судового збору компенсації не підлягають, оскільки частина друга статті 139 КАС України передбачає можливість стягнення на його користь виключно витрат, пов`язаних із залученням свідків та проведенням судових експертиз.
Матеріали справи не містять доказів понесення позивачем витрат, пов`язаних із залученням свідків або проведенням експертиз.
За таких обставин вимога Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судових витрат зі сплати судового збору в розмірі 2662,40 грн. задоволенню не підлягає.
Керуючись ст. ст. 2, 6-10, 13-14, 77, 139, 242-246, 250, 255, 287, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ВИРІШИВ:
Адміністративний позов Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради (87500, Донецька обл., місто Маріуполь, просп. Миру, будинок 70, код ЄДРПОУ 41336065) до Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Маріупольського району Донецької області Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (87515, Донецька обл., місто Маріуполь, вул. Грецька, будинок 19, код ЄДРПОУ 34908779) про визнання протиправною та скасування постанови – задовольнити.
Визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Маріупольського району Донецької області Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України від 26.06.2026 року ВП №78086774 про накладення штрафу.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі його апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на рішення може бути подана у десятиденний строк з дня його проголошення до Другого апеляційного адміністративного суду в порядку визначеному ст. 297 КАС України.

Суддя О.В.Шевченко