Справа № 650/2774/24
 
провадження № 2/650/1373/26

Р І Ш Е Н Н Я
 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

 
02 липня 2026 року Великоолександрівський районний суд Херсонської області 
в складі: головуючого – судді Сікори О.О.,
за участю секретаря – Завістовської Л.А.,
розглянувши в порядку спрощеного провадження в селищі Велика Олександрівка цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» суму заборгованості в розмірі 75519,53 грн, з яких сума кредиту 21000 грн, сума процентів за користування кредитом 54519,53 грн.
Щодо судових витрат позивач просить стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» сплачений судовий збір у розмірі 2422,40 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 10000 грн.
В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив таке.
Представник позивача зазначив, що 08 лютого 2022 року між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» (первісний кредитор) та ОСОБА_1 (позичальник, відповідач у справі) за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи кредитора було укладено електронний кредитний договір №5508528 про надання споживчого кредиту.
Відповідно до умов договору, сума кредиту становила 21000 грн, строк кредитування – 360 днів, а стандартна процентна ставка – 1,99 % на день. Договором також передбачалася знижена ставка 0,199 % на день у разі своєчасної сплати визначених графіком платежів.
Виконуючи свої зобов`язання, ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» надало відповідачу грошові кошти у сумі 21000 грн шляхом їх перерахування на платіжну картку № НОМЕР_1 , зазначену відповідачем у заявці. Це підтверджується довідкою платіжного провайдера ТОВ «ФК «Контрактовий дім», який має відповідну ліцензію НБУ.
Позивач послався на норми частини першої статті 205, статті 207, статті 639, статей 1046, 1048, 1054 ЦК України, а також Закону України «Про електронну комерцію», відповідно до яких правочин може бути укладений у письмовій (у тому числі електронній) формі.
Відповідач пройшов реєстрацію в інформаційній системі кредитора, обрав суму та строк кредиту, ознайомився з умовами договору, Правилами надання фінансових послуг, Паспортом споживчого кредиту та прийняв оферту шляхом введення одноразового ідентифікатора «М694898». Зазначене підтверджує укладення договору та волевиявлення відповідача.
Згідно з частиною дванадцятою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями та підписаний відповідно до вимог цього Закону, прирівнюється до письмової форми.
Правильність такої позиції підтверджена правовими висновками Верховного Суду у постановах від 12 січня 2021 року у справі №524/5556/19 та від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19, у яких визнано, що електронний договір із підписом одноразовим ідентифікатором має належну юридичну силу.
Відповідач не виконав своїх обов`язків щодо повернення кредиту та сплати процентів у визначені договором строки. Зокрема, 10 березня 2022 року він не здійснив черговий платіж, чим порушив умови договору. Часткова сплата у розмірі 100 грн 15 червня 2022 року не усунула прострочення.
З огляду на це позивач нарахував проценти за користування кредитом за 60 календарних днів (з 09 липня 2022 року по 06 вересня 2022 року) в сумі 25074 грн. Нарахування здійснено в межах строку дії договору та відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України, яка передбачає право кредитора на отримання процентів за правомірне користування грошовими коштами.
Позивач вказав, що положення Закону України №2120-ІХ не скасовують право кредитодавців на нарахування процентів за користування кредитом під час воєнного стану. Надання «кредитних канікул» є правом, а не обов`язком кредитора, а їх запровадження ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» з 25 лютого по 30 квітня 2022 року не звільняло відповідача від виконання зобов`язань після закінчення цього періоду.
18 квітня 2023 року між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» укладено договір факторингу №18.04/23-Ф, згідно з яким до позивача перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором.
Факт переходу права підтверджено актом приймання-передачі реєстру боржників, копія якого долучена до позову. Відповідача повідомлено про відступлення права вимоги через електронну адресу, вказану ним при укладенні договору.
Позивач зазначив, що відповідно до статей 512, 514, 516, 1077, 1078 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, а до нового кредитора переходять усі права первісного кредитора.
Отже, ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» набуло статусу нового кредитора та має право вимагати від відповідача сплати боргу.
На момент звернення до суду заборгованість відповідача становить: 21000 грн - основний борг (тіло кредиту); 54519,53 грн - проценти за користування кредитом;
усього 75519,53 грн.
Позивач також зазначив, що сплатив судовий збір у розмірі 2422,40 грн відповідно до частини третьої статті 4 Закону України «Про судовий збір» із застосуванням понижуючого коефіцієнта 0,8, а також поніс витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10000 грн, що підтверджується договором про надання правничої допомоги від 28 березня 2024 року, ордером та платіжним дорученням.
Позивач просить покласти зазначені витрати на відповідача згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України.
З урахуванням викладеного представник позивача вважає, що: кредитний договір укладений належним чином у формі електронного документа; позивач (як новий кредитор) набув право вимоги на підставі чинного договору факторингу; відповідач свої зобов`язання не виконав, чим порушив норми статей 526, 530, 1050, 1054 ЦК України; розмір заборгованості підтверджено належними доказами.
У зв`язку з цим позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь 75519,53 грн заборгованості, а також 12422,40 грн судових витрат.
У відзиві на позовну заяву, поданому 30 червня 2025 року, представник відповідача просить відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на їх необґрунтованість.
Так, представник відповідача зазначає, що позивач не надав належних і допустимих доказів фактичного отримання кредитних коштів відповідачем, а відтак сам факт виникнення зобов`язань за кредитним договором не доведено.
Відповідно до положень статей 1046, 1047, 1051 ЦК України, договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей позичальнику, а доказом такого передання може бути лише розписка або документ, що посвідчує передачу грошової суми. У матеріалах справи відсутні документи, які б підтверджували факт перерахування грошових коштів від первісного кредитора саме відповідачу.
Посилання позивача на довідку ТОВ «ФК Контрактовий Дім» №2636 від 04 травня 2023 року не може розцінюватися як належний доказ видачі кредиту, оскільки зазначений документ не містить усіх необхідних реквізитів, які дозволяють ідентифікувати особу платника, отримувача коштів та призначення платежу, що є порушенням пункту 1.13 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні, затвердженої постановою Правління НБУ №22 від 21 квітня 2004 року.
Крім того, представник відповідача вказує, що позивач, усвідомлюючи відсутність належних доказів перерахування коштів, звертався до суду із клопотанням про витребування таких доказів, однак це клопотання судом не розглянуто. Відповідно до частини четвертої статті 81 ЦПК України, у разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину відсутності видачі кредитних коштів встановленою.
Щодо розміру процентної ставки представник відповідача зазначає, що позивач безпідставно застосував підвищену ставку 1,99 % на день, тоді як у період дії воєнного стану законодавством було встановлено заборону збільшення процентної ставки за споживчими кредитами. Зокрема, пунктом 6-1 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування», який діяв з 15 березня 2022 року відповідно до Закону №2120-ІХ, заборонялося збільшення відсоткової ставки під час воєнного стану, окрім випадків, передбачених частиною четвертою статті 1056-1 ЦК України.
Таким чином, представник відповідача вважає, що нарахування процентів мало здійснюватися лише за початковою ставкою 0,199 % на день.
Крім того, відповідач звертає увагу, що позивач безпідставно нарахував проценти за період після спливу строку кредитування, тобто з 09 липня по 06 вересня 2022 року, тоді як проценти за користування кредитом можуть нараховуватися лише в межах строку кредиту. На підтвердження цього представник відповідача послався на правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі №910/4518/16, де роз`яснено, що проценти відповідно до статті 1048 ЦК України сплачуються за правомірне користування кредитом, тобто лише в межах періоду, коли позичальник мав право користуватися грошима, а не після спливу строку кредитування.
Окремо зазначено, що за частиною першою статті 19 Закону України «Про споживче кредитування» у першу чергу сплачується основна сума кредиту, а не проценти. Проте позивач, здійснюючи розрахунок, спрямував часткове погашення у сумі 100 грн від 15 червня 2022 року в рахунок процентів, що суперечить вимогам закону.
Відповідач навів власний розрахунок, відповідно до якого проценти за кредитним договором можуть становити не більше 3547,67 грн, виходячи зі ставки 0,199 % на день і реального періоду користування кредитом з 08 лютого по 24 лютого 2022 року та з 01 травня по 08 липня 2022 року. Таким чином, загальна сума можливої заборгованості, навіть за умови підтвердження факту видачі кредиту, не може перевищувати 24447,67 грн, з яких 20900 грн - тіло кредиту, а 3547,67 грн - проценти.
Також представник відповідача заперечує обґрунтованість заявлених позивачем судових витрат. Він зазначає, що договір про надання правничої допомоги від 28 березня 2024 року не містить істотних умов, зокрема не визначено розміру, строків і порядку сплати гонорару, що відповідно до статей 638 і 903 ЦК України свідчить про його неукладеність. Крім того, у звіті про надану правничу допомогу наведено лише загальний обсяг часу без деталізації, а сама справа є типовою і не потребувала значних витрат часу.
З урахуванням викладеного представник відповідача вважає заявлену суму гонорару у 10000 грн неспівмірною із характером та складністю справи й просить суд у разі часткового задоволення позову зменшити розмір відшкодування витрат на правничу допомогу до 245 грн.
01 липня 2025 року представником позивача подано заяву про зміну найменування учасника у справі №650/2774/24.
У заяві зазначено, що Великоолександрівським районним судом Херсонської області розглядається цивільна справа за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Представник позивача повідомив, що відповідно до рішення №251124/1 єдиного учасника товариства від 25 листопада 2024 року змінено найменування юридичної особи - з ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» на ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал».
Реєстраційні дії щодо зазначеної зміни проведено державним реєстратором Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації 10 грудня 2024 року, що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань №1000681070010062201 від 10 грудня 2024 року.
У заяві представник позивача послався на статтю 90 ЦК України, якою встановлено, що юридична особа повинна мати своє найменування, яке містить інформацію про її організаційно-правову форму та назву, і що найменування є необхідним елементом її правосуб`єктності, який забезпечує участь у цивільному обороті від власного імені.
Зазначено, що зміна назви юридичної особи не тягне за собою правонаступництва, оскільки така зміна не впливає на організаційно-правову форму юридичної особи та не створює нового суб`єкта цивільних правовідносин.
Посилаючись на пункт 1.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», заявник наголосив, що сама лише зміна найменування юридичної особи не свідчить про її реорганізацію, якщо не змінюється організаційно-правова форма.
З огляду на це, представник позивача вважає за необхідне привести відомості про учасників судового процесу у відповідність до фактичних даних, зареєстрованих у Єдиному державному реєстрі.
01 липня 2025 року представник позивача надав відповідь на відзив, у якій заперечив проти доводів, викладених у відзиві відповідача, та просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Зокрема, представник позивача зазначив, що 08 лютого 2022 року між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та ОСОБА_1 укладено електронний кредитний договір №5508528, який повністю відповідає вимогам чинного законодавства України, зокрема положенням статей 11 і 12 Закону України «Про електронну комерцію», а також статей 205, 207, 639, 1048, 1054 ЦК України.
Представник позивача наголосив, що електронна форма договору є рівнозначною письмовій, а підписання договору відповідачем відбулося за допомогою одноразового ідентифікатора “M694898”, який введено ним особисто, що свідчить про належне волевиявлення і підтвердження згоди з умовами договору. На підтвердження цього позивач послався на усталену практику Верховного Суду, зокрема постанови у справах №561/77/19 від 16 грудня 2020 року, №524/5556/19 від 12 січня 2021 року, №127/33824/19 від 07 жовтня 2020 року, №732/670/19 від 09 вересня 2020 року та №404/502/18 від 23 березня 2020 року, у яких роз`яснено, що електронний договір, укладений із застосуванням одноразового ідентифікатора, має таку ж юридичну силу, як і договір, укладений у письмовій формі.
Також зазначено, що факт виконання відповідачем часткових платежів за кредитом (зокрема 15 червня 2022 року в сумі 100 грн) підтверджує наявність його волі до укладення договору та визнання існування боргу. На це звертав увагу Верховний Суд у постанові у справі №127/23910/14-ц від 23 грудня 2020 року, вказавши, що часткова сплата боржником основного боргу є дією, яка підтверджує визнання зобов`язання.
Щодо тверджень відповідача про відсутність доказів перерахування коштів, представник позивача зазначив, що кредитні кошти у сумі 21000 грн були перераховані на банківську картку № НОМЕР_1 , вказану відповідачем у заявці на отримання кредиту, через платіжного провайдера ТОВ «ФК Контрактовий Дім», який має ліцензію НБУ на переказ коштів без відкриття рахунків. Цей факт підтверджено довідкою платіжного провайдера, що відповідає вимогам Положення про додаткові вимоги до договорів небанківських фінансових установ про надання коштів у позику, затвердженого постановою Правління НБУ №113 від 03 листопада 2021 року.
У відповідь на посилання відповідача щодо незаконності нарахування процентів під час воєнного стану, представник позивача зазначив, що положення Закону України №2120-IX від 15 березня 2022 року не скасовують право кредитора на нарахування процентів за користування кредитними коштами, а лише звільняють споживачів від відповідальності за несвоєчасне погашення кредиту (пеня, штрафи тощо). При цьому ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» добровільно надало кредитні канікули у період з 25 лютого по 30 квітня 2022 року, але після завершення цього періоду нарахування відсотків здійснювалося у межах строку кредиту на законних підставах.
Згідно з умовами договору, стандартна процентна ставка становить 1,99 % на день, а знижена ставка 0,199 % на день застосовується лише за умови своєчасного внесення платежів відповідно до графіку. Відповідач не скористався правом на пільгову ставку, тому проценти нараховані за стандартною ставкою правомірно.
Також представник позивача зазначив, що нарахування процентів за 60 календарних днів (з 09 липня по 06 вересня 2022 року) здійснено в межах строку дії договору, тобто відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України, і не має штрафного характеру.
Щодо правомірності відступлення права вимоги, позивач вказав, що 18 квітня 2023 року між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» укладено договір факторингу №18.04/23-Ф, за яким до позивача перейшли всі права грошової вимоги за цим кредитним договором. Витяг із реєстру боржників, підписаний керівником товариства та скріплений печаткою, підтверджує наявність у позивача прав кредитора. Про відступлення права вимоги відповідача було повідомлено електронною поштою, зазначеною ним під час укладення договору.
Посилаючись на статті 512, 514, 516, 1077, 1084 ЦК України, представник позивача наголосив, що заміна кредитора здійснюється без згоди боржника, а новий кредитор набуває всіх прав попереднього у повному обсязі.
Крім того, у відповіді на відзив представник позивача спростував зауваження щодо судових витрат, зазначивши, що розмір витрат на правничу допомогу 10000 грн є співмірним складності справи та підтверджений належними доказами: договором про надання правничої допомоги від 28 березня 2024 року, ордером та платіжним документом. На підтвердження правомірності стягнення витрат на правничу допомогу наведено правові позиції Великої Палати Верховного Суду у справі №910/12876/19 та пункт 48 постанови Пленуму ВССУ №10 від 17 жовтня 2014 року, відповідно до яких суд не має права втручатися у договірні відносини між клієнтом і адвокатом.
06 жовтня 2025 року суд своєю ухвалою витребував від у АТ КБ "ПРИВАТБАНК" (49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 30) Інформацію щодо підтвердження факту належності платіжної картки НОМЕР_1 ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ), а також підтвердження факту зарахування коштів 06.02.2022 на дану платіжну картку банком-емітентом якої с АТ КБ "ПРИВАТБАНК", У сумі 21000 грн. від ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» (код ЄДРПОУ 41078230).
Ухвалою суду від 06 жовтня 2025 року було задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів та витребувано в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» інформацію щодо підтвердження факту належності платіжної картки № НОМЕР_1 ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , а також щодо підтвердження факту зарахування 06 лютого 2022 року на зазначену платіжну картку грошових коштів у сумі 21 000,00 грн від ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА», код ЄДРПОУ 41078230. На виконання ухвали суду АТ КБ «ПРИВАТБАНК» надало відповідь, у якій повідомило, що на ім`я ОСОБА_1 в банку емітовано картку № НОМЕР_3 , однак по рахунку цієї картки зарахування коштів у сумі 21 000,00 грн за 06 лютого 2022 року відсутнє.
Ухвалою суду від 22 квітня 2026 року було задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів та витребувано в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» інформацію щодо підтвердження факту належності платіжної картки № НОМЕР_1 ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , а також щодо підтвердження факту зарахування 08 лютого 2022 року на зазначену платіжну картку грошових коштів у сумі 21 000,00 грн від ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА», код ЄДРПОУ 41078230. На виконання вказаної ухвали АТ КБ «ПРИВАТБАНК» надало відповідь, у якій повідомило, що на ім`я ОСОБА_1 в банку емітовано картку № НОМЕР_3 , рахунок № НОМЕР_4 , та що по рахунку вказаної картки 08 лютого 2022 року було зараховано кошти у сумі 21 000,00 грн із призначенням платежу «Зарахування переказу».
Представник позивача у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку. У матеріалах справи наявне клопотання представника позивача про розгляд справи за його відсутності.
Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку. До суду надійшло клопотання представника відповідача про розгляд справи за його відсутності.
З огляду на належне повідомлення учасників справи, подані ними заяви про розгляд справи за їх відсутності, а також вимоги статті 223 ЦПК України, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представників сторін.
Суд встановив, що 08 лютого 2022 року між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та ОСОБА_1 було укладено договір № 5508528 про надання споживчого кредиту.
Вказаний договір укладено в електронній формі за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА», доступ до якої забезпечувався через веб-сайт або мобільний додаток «CreditPlus».
Відповідно до пункту 1.2 договору ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» надало споживачу кредит, а споживач зобов`язався одержати та повернути кошти кредиту, сплатити проценти за користування ним та виконати інші обов`язки, передбачені договором.
Відповідно до пункту 1.3 договору сума кредиту становить 21 000,00 грн.
Відповідно до пункту 1.4 договору строк кредиту становить 360 днів.
Відповідно до пункту 1.5 договору тип процентної ставки визначено як фіксований. За користування кредитом договором передбачено стандартну процентну ставку 1,99 % на день, яка застосовується у межах строку кредиту, визначеного пунктом 1.4 договору, а також знижену процентну ставку 0,199 % на день, яка застосовується за умов, визначених договором.
Відповідно до пункту 1.5.2 договору знижена процентна ставка є індивідуальною знижкою, яка надається споживачу як учаснику програми лояльності за умови виконання ним передбачених договором вимог. У цьому ж пункті договору зазначено, що у разі невиконання споживачем умов для отримання індивідуальної знижки користування кредитом здійснюється за стандартною процентною ставкою, а застосування стандартної процентної ставки не є зміною процентної ставки, порядку її обчислення або порядку сплати у бік погіршення для споживача, оскільки надання кредиту здійснюється саме на умовах стандартної процентної ставки.
Відповідно до пункту 2.1 договору кошти кредиту надаються товариством у безготівковій формі шляхом їх перерахування на поточний рахунок споживача, включаючи використання реквізитів платіжної картки № НОМЕР_1 .
Відповідно до пункту 2.2 договору сума кредиту перераховується товариством протягом двох календарних днів з моменту укладення договору, а датами надання кредиту визначено 08 лютого 2022 року або 09 лютого 2022 року.
Відповідно до пункту 2.4 договору кредит вважається наданим у день перерахування товариством суми кредиту за реквізитами, визначеними пунктом 2.1 договору.
Відповідно до пункту 3.1 договору проценти, що нараховуються за цим договором, є платою за користування кредитом. Нарахування процентів здійснюється на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування кредитом протягом строку кредиту.
Згідно з реквізитами та підписами сторін, договір підписано відповідачем електронним підписом одноразовим ідентифікатором M694898 08 лютого 2022 року о 13 год 57 хв 23 сек.
Відповідно до частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій, у тому числі електронній, формі.
Відповідно до частини першої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований, зокрема, в електронному документі.
Відповідно до частини першої статті 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.
Відповідно до частини третьої статті 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
Відповідно до частини дванадцятої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями та підписаний у порядку, визначеному цим Законом, прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі.
Відповідно до статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» електронний правочин може бути підписаний, зокрема, електронним підписом одноразовим ідентифікатором.
Таким чином, укладення кредитного договору в електронній формі саме по собі не свідчить про його недійсність або неналежність як доказу. За умови підтвердження використання одноразового ідентифікатора та волевиявлення сторони такий договір має юридичну силу договору, укладеного у письмовій формі.
Суд враховує, що відповідач не надав доказів того, що його персональні дані, номер телефону, електронна адреса або платіжна картка були використані іншою особою без його волі. Також відповідач не надав доказів звернення до правоохоронних органів з приводу можливого незаконного оформлення кредиту на його ім`я, не заявляв самостійних вимог про визнання кредитного договору недійсним та не спростував належними доказами факт підписання договору одноразовим ідентифікатором M694898.
Основним запереченням відповідача було те, що позивач не довів фактичного перерахування кредитних коштів на користь відповідача.
З метою перевірки цих доводів ухвалою суду від 22 квітня 2026 року було задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів та витребувано в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» інформацію щодо підтвердження факту належності платіжної картки № НОМЕР_1 ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , а також щодо підтвердження факту зарахування 08 лютого 2022 року на зазначену платіжну картку грошових коштів у сумі 21 000,00 грн від ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА», код ЄДРПОУ 41078230.
На виконання ухвали суду АТ КБ «ПРИВАТБАНК» надало відповідь, у якій повідомило, що на ім`я ОСОБА_1 в банку емітовано картку № НОМЕР_3 , рахунок № НОМЕР_4 , та що по рахунку вказаної картки 08 лютого 2022 року було зараховано кошти у сумі 21 000,00 грн із призначенням платежу «Зарахування переказу».
Отже, офіційна відповідь банку-емітента підтверджує як належність відповідачу платіжної картки, зазначеної у кредитному договорі, так і факт зарахування на рахунок цієї картки грошових коштів у сумі 21 000,00 грн 08 лютого 2022 року.
За таких обставин суд відхиляє доводи відповідача про недоведеність факту отримання кредитних коштів, оскільки ці доводи спростовані належним письмовим доказом, отриманим безпосередньо від банку-емітента платіжної картки.
Відповідно до частини першої статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до статей 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону, а одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.
Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Суд встановив, що відповідач отримав кредитні кошти у сумі 21 000,00 грн, однак у визначені договором строки свої зобов`язання щодо повернення кредиту та сплати процентів належним чином не виконав.
Із матеріалів справи вбачається, що відповідач здійснив часткову сплату за договором 15 червня 2022 року в сумі 100,00 грн. Однак вказана сплата не свідчить про повне або належне виконання відповідачем зобов`язань за договором, не припиняє його обов`язку повернути кредит та сплатити проценти, а навпаки додатково підтверджує існування між сторонами кредитних правовідносин.
Доводи відповідача про те, що сплачена ним сума 100,00 грн повинна бути зарахована саме в рахунок тіла кредиту, суд вважає необґрунтованими.
Пунктом 5.6 договору сторони погодили черговість погашення заборгованості. У разі недостатності коштів для повного погашення простроченої заборгованості кошти в першу чергу направляються на погашення прострочених зобов`язань за процентами, а потім - прострочених зобов`язань за кредитом. Такий порядок не суперечить правовій природі спірних правовідносин, оскільки проценти є складовою грошового зобов`язання за договором та платою за користування кредитними коштами.
З огляду на це суд не приймає розрахунок відповідача в частині зменшення основної суми боргу до 20 900,00 грн, оскільки позивач правомірно врахував сплачені 100,00 грн у рахунок процентів.
Також суд не приймає доводи відповідача про те, що проценти за користування кредитом повинні розраховуватися виключно за ставкою 0,199 % на день.
Із договору вбачається, що знижена ставка 0,199 % на день не є загальною ставкою за договором на весь строк кредитування. Вона є індивідуальною знижкою, яка застосовується за умов, прямо визначених договором. Натомість стандартна процентна ставка 1,99 % на день погоджена сторонами під час укладення договору як основна ставка за користування кредитом.
Зміст пункту 1.5.2 договору свідчить про те, що застосування стандартної процентної ставки у разі невиконання умов для отримання знижки не є збільшенням процентної ставки в односторонньому порядку, оскільки така ставка була погоджена сторонами з моменту укладення договору.
Суд враховує, що пунктом 3.4 договору прямо передбачено, що розмір процентної ставки, встановлений пунктом 1.5 договору, є незмінним протягом усього строку дії договору та не може бути збільшений товариством в односторонньому порядку. Умови щодо застосування стандартної і зниженої процентних ставок були визначені договором наперед, а тому застосування стандартної ставки після невиконання відповідачем умов для отримання знижки не є забороненим законом збільшенням процентної ставки.
Суд також відхиляє посилання відповідача на те, що під час дії воєнного стану позивач був позбавлений права нараховувати проценти за користування кредитом.
Законодавчі зміни, прийняті у зв`язку із запровадженням воєнного стану, спрямовані на звільнення позичальників від відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання, зокрема від штрафів, пені та інших платежів штрафного характеру. Водночас такі зміни не припиняють основного грошового зобов`язання позичальника, не звільняють його від обов`язку повернути отримані кредитні кошти та не скасовують плату за користування кредитом у вигляді процентів, якщо такі проценти нараховані в межах строку кредитування та відповідно до умов договору.
У цій справі позивач заявив до стягнення основний борг та проценти за користування кредитом. Штраф, пеня або інші платежі штрафного характеру до стягнення не заявлені.
Крім того, з розрахунку заборгованості вбачається, що первісним кредитором не нараховувалися проценти за період кредитних канікул з 25 лютого 2022 року по 30 квітня 2022 року, що фактично зменшило розмір заборгованості відповідача.
Доводи відповідача про те, що проценти за період з 09 липня 2022 року по 06 вересня 2022 року нараховані після спливу строку кредитування, суд вважає помилковими.
Пунктом 1.4 договору прямо передбачено, що строк кредиту становить 360 днів. Додатком № 1 до договору визначено графік платежів, за яким останній платіж мав бути здійснений 03 лютого 2023 року. Отже, 08 липня 2022 року є лише однією з проміжних дат платежу за графіком, а не датою закінчення строку кредитування.
Нарахування процентів позивачем здійснено до 06 вересня 2022 року, тобто в межах погодженого сторонами строку кредитування 360 днів, а тому правова позиція щодо неможливості нарахування процентів за користування кредитом після спливу строку кредитування до спірних правовідносин у цій частині не застосовується.
Суд бере до уваги, що за наданим позивачем розрахунком проценти нараховані таким чином: за період з 08 лютого 2022 року по 24 лютого 2022 року - за зниженою процентною ставкою 0,199 % на день; за період з 25 лютого 2022 року по 30 квітня 2022 року проценти не нараховувалися; за період з 01 травня 2022 року по 06 вересня 2022 року проценти нараховані за стандартною процентною ставкою 1,99 % на день.
Такий розрахунок відповідає умовам договору, враховує період ненарахування процентів під час кредитних канікул та не виходить за межі строку кредитування.
Суд також враховує, що відповідач навів власний розрахунок заборгованості, за яким проценти становлять 3 547,67 грн, однак такий розрахунок ґрунтується на припущенні про необхідність застосування зниженої процентної ставки 0,199 % на день до всього періоду користування кредитом та на помилковому ототожненні дати чергового платежу 08 липня 2022 року із датою закінчення строку кредитування.
Оскільки зазначені вихідні дані розрахунку відповідача не відповідають умовам кредитного договору, суд не приймає цей розрахунок як належне спростування розміру заборгованості, заявленого позивачем.
На момент звернення до суду заборгованість відповідача за кредитним договором становить 75 519,53 грн, з яких: 21 000,00 грн - основний борг, 54 519,53 грн - проценти за користування кредитом.
Доказів погашення вказаної заборгованості, сплати процентів у більшому розмірі, припинення зобов`язання або недійсності кредитного договору відповідач суду не надав.
Щодо переходу права вимоги суд зазначає таке.
18 квітня 2023 року між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» укладено договір факторингу № 18.04/23-Ф, відповідно до якого до позивача перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 5508528 від 08 лютого 2022 року.
Факт переходу права вимоги підтверджується договором факторингу, актом приймання-передачі реєстру боржників та витягом із реєстру боржників, долученими до матеріалів справи.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином.
Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав.
Відповідно до частини першої статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
Отже, ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» набуло право вимоги до відповідача за кредитним договором № 5508528 від 08 лютого 2022 року в тому обсязі, який існував на момент переходу права вимоги.
Крім того, з матеріалів справи вбачається, що відповідно до рішення № 251124/1 єдиного учасника товариства від 25 листопада 2024 року змінено найменування юридичної особи з ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» на ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал». Реєстраційні дії щодо зміни найменування проведено 10 грудня 2024 року, що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.
Зміна найменування юридичної особи не є її реорганізацією, не створює нового суб`єкта права та не впливає на обсяг належних їй прав та обов`язків. Тому суд враховує актуальне найменування позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал».
Оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивач довів факт укладення кредитного договору, факт надання відповідачу кредитних коштів, факт невиконання відповідачем грошового зобов`язання, розмір заборгованості та факт переходу до позивача права вимоги за цим договором.
За таких обставин позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором у сумі 75 519,53 грн є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі.
Щодо розподілу судових витрат суд зазначає таке.
Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір у розмірі 2 422,40 грн, що підтверджується наявним у матеріалах справи платіжним документом.
Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі, з відповідача на користь позивача належить стягнути судовий збір у розмірі 2 422,40 грн.
Щодо витрат на професійну правничу допомогу суд виходить з такого.
Позивач просить стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн. На підтвердження понесення таких витрат позивач надав договір про надання правничої допомоги від 28 березня 2024 року, ордер, звіт про надану правничу допомогу та платіжний документ.
Відповідно до частин першої, другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи такі витрати підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.
Відповідно до частини третьої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт, виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та значенням справи для сторони.
Зі змісту відзиву вбачається, що представник відповідача заперечив проти стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн, вказуючи на їх неспівмірність із характером та складністю справи, типовість спору, відсутність необхідності значного обсягу правничої роботи, а також просив у разі задоволення позову зменшити розмір таких витрат до 245,00 грн.
Оцінюючи заяву позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу та заперечення відповідача, суд виходить із того, що сам факт надання позивачу професійної правничої допомоги у справі підтверджений належними доказами. Представником позивача було підготовлено позовну заяву, відповідь на відзив, заяву про зміну найменування позивача, заяви про розгляд справи без участі, клопотання про витребування доказів та письмові пояснення. Тобто такі витрати пов`язані з розглядом цієї справи.
Водночас суд враховує, що спір належить до категорії типових спорів про стягнення заборгованості за електронним кредитним договором, правова позиція позивача не є унікальною, значна частина доводів і документів має типовий характер для цієї категорії справ, справа розглядалася в порядку спрощеного позовного провадження, а представник позивача участі у судових засіданнях не брав.
Крім того, заявлений розмір витрат на правничу допомогу - 10 000,00 грн - становить істотну частину від ціни позову та за обставин цієї справи не повною мірою відповідає критеріям розумності, необхідності та співмірності.
Разом з тим суд не приймає доводи відповідача про зменшення витрат на правничу допомогу до 245,00 грн, оскільки такий розмір є очевидно неспівмірним з фактичним обсягом процесуальної роботи, виконаної представником позивача, та не відповідає реальному обсягу підготовлених у справі процесуальних документів.
З огляду на характер спору, обсяг виконаної представником позивача роботи, ціну позову, значення справи для сторін, заперечення відповідача щодо розміру витрат, а також принципи розумності та співмірності, суд вважає обґрунтованим частково задовольнити заяву позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу та визначити розмір таких витрат, який підлягає стягненню з відповідача, у сумі 5 000,00 грн.
У решті вимога позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу задоволенню не підлягає.
Таким чином, з відповідача на користь позивача належить стягнути судові витрати у загальному розмірі 7 422,40 грн, з яких 2 422,40 грн - судовий збір, 5 000,00 грн - витрати на професійну правничу допомогу.
На підставі викладеного, керуючись статтями 12, 13, 141, 209, 259, 263 – 265 ЦПК України, та враховуючи наведені положення цивільного законодавства, Великоолександрівський районний суд Херсонської області

ВИРІШИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал», код ЄДРПОУ 44559822, заборгованість за договором № 5508528 про надання споживчого кредиту від 08 лютого 2022 року у розмірі 75 519,53 грн, з яких: 21 000,00 грн - заборгованість за тілом кредиту, 54 519,53 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом.
Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал», код ЄДРПОУ 44559822, судовий збір у розмірі 2 422,40 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн, а всього судові витрати у розмірі 7 422,40 грн.
У задоволенні заяви позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в іншій частині - відмовити.
Рішення суду може бути оскаржено до Херсонського апеляційного суду через Великоолександрівський районний суд Херсонської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення складено 08 липня 2026 року.

Суддя:           О.О. Сікора