ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

адреса юридична: вул. Капітана Володимира Кісельова, 1, м. Полтава, 36000, адреса для листування: вул. Капітана Володимира Кісельова, 1, м. Полтава, 36607, тел. (0532) 61 04 21, E-mail inbox@pl.arbitr.gov.ua, https://pl.arbitr.gov.ua/sud5018/
Код ЄДРПОУ 03500004

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.07.2026 Справа № 917/357/26 
м. Полтава
Господарський суд Полтавської області у складі судді Пушка І.І., розглянувши матеріали за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "ЗАХІД АГРОБІЗНЕС" (адреса Рівненська область, м. Рівне вул. Будівельників 1, 33016, код ЄДРПОУ 37022936)
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "СОЛАР ЛАЙН" (адреса 37850, Полтавська область, Лубенський район, село Новий Байрак, вулиця Вишнева, будинок 77, код ЄДРПОУ 41512671)
про стягнення 2 435 457,79 грн за Договором поставки № 324-МВ-25 від 26.12.2024.
представники сторін: згідно з протоколом судового засідання 
Суть справи: 09.03.2026 Товариство з обмеженою відповідальністю "ЗАХІД АГРОБІЗНЕС" звернулося до Господарського Полтавської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "СОЛАР ЛАЙН", про стягнення 3 535 457,79 грн за Договором поставки № 324-МВ-25 від 26.12.2024.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між сторонами у справі укладено Договір поставки № 324-МВ-25 від 26.12.2024, за якими Постачальник (Позивач) зобов`язався поставити та передати у власність Покупця (Відповідача) засоби захисту рослин та іншу продукцію, а Покупець зобов`язався прийняти Товар та сплатити за нього певну грошову суму. Позивачем було передано у власність Відповідача товар на загальну суму 13 805 651 грн. 27 коп., Відповідачем було сплачено відповідно до Договору 6 267 047,38 грн та повернуто товаром 5 490 544,20 грн. Відповідач не здійснив оплату отриманого товару на загальну суму 2 048 059 грн. 69 коп., в зв`язку з чим позивач застосував до відповідача санкції, передбачені умовами Договору, а саме: пеню, штраф, також позивач перерахував курсову різницю згідно з умов п. 4.4-4.5 Договору.
В ухвалі від 18.03.2026 суд запропонував Відповідачу не пізніше 15 днів з дня вручення ухвали про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі надати суду відзив на позов. Ухвала про відкриття провадження у справі отримана Відповідачем 21.03.2026 засобами поштового зв`язку за юридичною адресою згідно з даними ЄДРПОУ, що підтверджується зворотнім повідомленням про вручення поштового відправлення. 
Строк для подачі Відповідачем відзиву на позовну заяву сплив 07.04.2026. Відповідач відзиву на позов у встановлений судом строк не надав.
Відповідно до ч. 4 ст. 13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно з ч. 9 ст. 165 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Процесуальні дії суду.
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.03.2026 справу № 917/357/26 передано для розгляду судді Пушку І.І.
Ухвалою від 13.03.2026 позовна заява була залишена без руху відповідно до ч. 1 ст. 174 ГПК України. Позивачу надано строк для усунення недоліків позовної заяви.
13.03.2026 суд отримав від Позивача доповнення до позовної заяви.
Ухвалою від 18.03.2026 суд прийняв до розгляду вказану позовну заяву, відкрив загальне позовне провадження у справі, призначив підготовче засідання на 07.04.2026 о 10:30 год, викликав учасників справи в підготовче засідання та визнав їх явку обов`язковою, встановив сторонам процесуальні строки на подання заяв по суті справи, а саме: відповідачу для подання відзиву на позов - не пізніше 15 днів з дня вручення ухвали, та для подання заперечень – до 3 днів з дати отримання від позивача відповіді на відзив; позивачу для подання відповіді на відзив - 5 днів з моменту отримання відзиву.
19.03.2026 представник Позивача подав заяву (вх. № 3661) про участь у судовому засіданні, призначеному на 07.04.2026 о 10-30 год та у всіх наступних судових засіданнях по справі, в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
Ухвалою від 20.03.2026 суд відмовив в задоволенні поданої заяви в зв`язку з відсутністю в суді вільних майданчиків для проведення відеоконференції на вказані час та дату та роз`яснив представнику позивача, що питання про проведення наступних засідань в режимі відеоконференції буде вирішуватись окремо, враховуючи технічну можливість суду.
Позивач подав заяву про зменшення розміру позовних вимог (вх. № 4341 від 02.04.2026), повідомивши суд про часткову сплату основного боргу відповідачем в розмірі 1100000, 00 грн, яка прийнята судом до розгляду згідно з ухвалою від 07.04.2026.
Позивач подав заяву (вх. № 4342 від 02.04.2026) про відкладення розгляду справи на іншу дату та про участь представника Позивача в усіх судових засіданнях по справі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
Ухвалою від 07.04.2026 суд продовжив строк проведення підготовчого провадження на 30 днів; підготовче засідання в справі відклав на 02.06.2026 та постановив вказане засідання проводити в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за участю представника Позивача.
Позивач звернувся до суду з заявою від 02.04.2026 (вх. №4341) про повернення надлишково сплаченого судового збору в розмірі 13200 грн, яка задоволена судом згідно з ухвалою від 09.04.2026.
Ухвалою від 02.06.2026 суд відклав підготовче засідання у справі на 18.06.2026.
Ухвалою від 18.06.2026 суд закрив підготовче провадження у справі № 917/357/26; справу призначив до судового розгляду по суті на 14.07.2026.
Позивач подав заяву про зменшення розміру позовних вимог (вх. № 8898 від 26.06.2026), повідомивши про часткову сплату основного боргу відповідачем в розмірі 948 059,69 грн, додавши до неї платіжні доручення про сплату. За посиланням Позивача, сума основної заборгованості, яка залишилась несплаченою Відповідачем станом на 26.06.2026 склала 96 248,01 грн. Також Позивачем подані додаткові пояснення від 13.07.2026 (вх. № 9617) до раніше поданої заяви про зменшення позовних вимог від 26.06.2026, в яких останній уточнює розрахунок стягуваних сум з посиланням на лист Відповідача, за яким він просить частково зарахувати сплачену суму боргу в рахунок іншого договору (31594-ММ-25 від 15.08.2025). 
За новим розрахунком, Позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість за Договором поставки №324МВ-25 від 26.12.2024 року, в розмірі 1 487 398,10 грн., яка складається з: суми основного боргу у розмірі 96 248,01 грн, пені за несвоєчасне виконання зобов`язань у розмірі 531 556,40 грн, відсотків річних у розмірі 430 732,15 грн, штрафу від суми заборгованості у розмірі 428 861,54 грн.
При вирішенні поданої заяви судом враховується таке.
Відповідно до частини другої статті 14 Господарського процесуального кодексу України (далі – ГПК України), учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Поряд з цим, суд не може прийняти до розгляду заяву позивача про зменшення розміру позовних вимог, оскільки відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 46 ГПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.
Справа розглядається в порядку загального позовного провадження. Ухвалою від 18.06.2026 суд закрив підготовче провадження у справі та призначив справу до судового розгляду по суті. В той час як зава про зменшення вимог подана Позивачем в електронному вигляді через систему «Електронний суд» 26.06.2026. Таким чином, Позивачем пропущено строк для надання заяви про зменшення позовних вимог.
Відповідно до ч. 1 ст. 118 ГПК України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. 
Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом (ч. 2 ст. 118 ГПК України).
Враховуючи вищевикладене, а також зважаючи на те, що станом на дату надходження до суду заяви Позивача про зменшення розміру позовних вимог суд закрив підготовче провадження у справі та перейшов до судового розгляду по суті, заява Позивача про збільшення розміру позовних вимог залишається судом без розгляду. 
Одночасно, суд, враховуючи ту обставину, що оскільки після відкриття провадження у даній справі Відповідачем було частково погашено заборгованість, яка є предметом позовних вимог, відтак сума заборгованості, яка підлягає стягненню, змінилася, а відповідні докази сплати не були в наявності у Позивача станом на момент подання позову (ч. 2 ст. 80 ГПК України) суд за власною ініціативою в порядку ч. 1,2 ст. 119 ГПК України вважає за необхідне поновити Позивачу строк для подання доказів часткової сплати боргу Відповідачем, а саме платіжних доручень на загальну суму 950 000,00 грн за період з 03.04.2026 по 19.06.2026 та залучити їх до матеріалів справи.
Від Позивача надійшла заява від 14.07.2026 про розгляд справи без участі представника (вх. № 9679), в якій Позивач також повідомив, що підтримує позовні вимоги повністю. Заява судом задовольняється.
Відповідач в судове засідання 14.07.2026 не з`явився, причин неявки суд не повідомив, про час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином.
Інших заяв/клопотань по суті вимог та заперечень від сторін не надходило.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 233 ГПК України суди ухвалюють рішення, постанови іменем України негайно після закінчення судового розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Рішення та постанови ухвалюються, складаються і підписуються складом суду, який розглянув справу.
Враховуючи достатність часу, наданого сторонам для подачі доказів в обґрунтування своїх позиції по справі, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності господарського процесу, господарським судом в межах наданих йому повноважень, сторонам створені усі належні умови для надання доказів.
В судовому засіданні 14.07.2026 судом ухвалено рішення.
Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні в ній докази та оцінивши їх в сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини.
26 грудня 2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЗАХІД АГРОБІЗНЕС» (надалі — Постачальник, Позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «СОЛАР ЛАЙН», (надалі — Покупець, Відповідач) було укладено Договір поставки №324-МВ-25.
В Договорі сторонами узгоджено, зокрема, такі умови:
Відповідно до п.1.1. Договору Постачальник за цим Договором зобов`язується передати (поставити) у зумовлений строк Покупцеві засоби захисту рослин, мікродобрива, насіння сільськогосподарської продукції та/або іншу продукцію, що вказана в додатках до Договору та/або в видаткових накладних (надалі - Товар), а Покупець зобов`язується прийняти товар та сплатити за нього певну грошову суму. Загальна сума Договору становить суму всіх видаткових накладних.
Загальна кількість та асортимент товару, що підлягає поставці, його частково співвідношення, строк поставки й інші умови, визначаються специфікаціями (додатками до цього Договору), які є невід?ємною частиною цього договору. У разі відсутності у Постачальника підписаної Специфікації, строком поставки товару вважається дата підписання видаткової накладної, або іншого документу що підтверджує факт отримання товару, а строком оплати за отриманий товар відповідно наступний день після отримання Товару. Крім того у разі відсутності у Постачальника сканованої копії Договору та специфікації до нього, Постачальник має право перенести строки поставки товару на кількість днів відсутності Договору та специфікації та інших необхідних документів (п. 2.1. Договору).
Відповідно до п. 4.1. - 4.2. Договору ціна товару та загальна вартість Товару вказується в специфікаціях та відповідно до інших умов даного Договору.
Оплата товару здійснюється Покупцем у безготівковій формі, шляхом перерахування коштів у національній валюті платіжним дорученим на зазначений в кінці тексту Договору розрахунковий рахунок Постачальника на підставі виставленого рахунку та надісланого на електронну пошту Покупця. У разі відсутності у Покупця виставленого Постачальником рахунку, Покупець зобов`язаний сплатити кошти на заначений в кінці тексту Договору розрахунковий рахунок Позичальника без отримання рахунку.
Оплата товару здійснюється з урахуванням положень п. 4.4 та 4.5 даного Договору (п. 4.3. Договору).
В п.4.4. Договору Сторони домовились визначити грошовий еквівалент зобов`язання щодо оплати товару в іноземній валюті (в доларах США/ЄВРО). Грошовий еквівалент зобов`язання в доларах США/ЄВРО визначається шляхом ділення загальної вартості товару згідно специфікацій в гривнях на курс продажу долара США/ЄВРО на Міжбанківському валютному ринку України (МВРУ) до української гривні на дату, що передує даті укладання (підписання) сторонами відповідної специфікації. Сума в гривнях, яку Покупець повинен сплатити Постачальнику як оплата вартості товару, визначається шляхом множення грошового еквівалента вартості товару в доларах США на курс продажу долара США/ЄВРО на МВРУ до української гривні, на дату, що передує даті фактичної оплати. При цьому курс продажу долара США/ЄВРО на МВРУ визначається виходячи із середнього курсу продажу долара США/ЄВРО, опублікованого на сайті: http://finance.ua/ua/currency/#interbank.
Пунктом 6.4.1. Договору визначено, що у випадку порушення термінів або умов оплати Товару Покупець зобов`язаний, на вимогу Постачальника, сплатити останньому пеню від суми простроченого або неналежно (не в повному обсязі) здійсненого платежу, у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня за кожний день прострочення, а також відсотки на суму прострочення згідно ст. 625 Цивільного кодексу України у розмірі 25% річних.
Відповідно до п. 6.5. Договору Сторони домовились, що стягнення штрафних санкцій за прострочення виконання грошових зобов`язань за даним Договором не припиняється строком, визначеним п. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, і здійснюється до моменту повного розрахунку, а строк позовної давності щодо стягнення таких санкцій, відповідно до положень ст. 259 Цивільного кодексу України, продовжується до трьох років.
Крім того, згідно п.6.8 Договору за не виконання умов Договору передбачено штраф в розмірі 20% від суми загальної заборгованості.
Судом встановлено, що на виконання умов Договору поставки №324-МВ-25 від 26.12.2024, відповідно до Специфікацій № З -00011910 від 26.12.2024; № З -00011972 від 31.12.2024; №5104 від 12.05.2025; № З -00005537дз від 20.05.2025, №З-00005537нд від 20.05.2025 року, № З -00006155 від 29.05.2025 (а.с. 36-38), в період з 31.12.2024 по 06.06.2025 Позивачем проведено низку поставок товару, які були частково сплачені відповідачем, проте, частина отриманого у власність товару сплаченою не була, також частина товару була Відповідачем повернута.
До матеріалів справи додані видаткові накладні та товарно-транспортні накладні, відповідно до яких Позивачем було передано у власність Відповідача товар.
Так, передача товару підтверджується видатковими накладними №13023 від 31.12.2024 року, №13022 від 31.12.2024 року, №13021 від 31.12.2024 року, №13020 від 31.12.2024 року, №13019 від 31.12.2024 року, №13018 від 31.12.2024 року, №13046 від 31.12.2024 року, №1401 від 13.03.2025 року, №1683 від 17.03.2025 року, №3320 від 03.04.2025 року, №4177 від 14.04.2025 року, №4333 від 14.04.2025 року, №6281 від 08.05.2025 року, №6373 від 09.05.2025 року, №7600 від 30.05.2025 року, №7747 від 02.06.2025 року, №7749 від 02.06.2025 року, №7981 від 02.06.2025 року, №8443 від 06.06.2025 року (а.с. 23-32), 
а також Товарно-транспортними накладними: №1401 від 13.03.2025 року, №1683 від 17.03.2025 року, №3320 від 03.04.2025 року, №4177 від 14.04.2025 року, №4333 від 14.04.2025 року, №6281 від 08.05.2025 року, №6373 від 09.05.2025 року, №7600 від 30.05.2025 року, №7747 від 02.06.2025 року, №7749 від 02.06.2025 року, №7981 від 02.06.2025 року, №8443 від 06.06.2025 року (а.с. 17-22).
Відповідачем було частково сплачено за отриманий товар відповідно до Договору, що підтверджується платіжними інструкціями: №2284 від 27.12.2024 року, №527 від 08.04.2025 року, №66 від 10.04.2025 року, №584 від 17.04.2025 року, №647 від 23.04.2025 року, №757 від 09.05.2025 року, №912 від 30.05.2025 року, №913 від 30.05.2025 року, №911 від 30.05.2025 року.
Окрім цього, частину товару Відповідачем було повернуто, що підтверджується видатковими накладними про повернення товару: №3 від 06.06.2025 року, №6 від 13.06.2025 року, №7 від 21.07.2025 року, №8 від 27.07.2025 року (а.с. 10-11).
Вказані видаткові накладні, товарно-транспортні накладні містять найменування товару, його кількість, ціну, підписані представниками сторін та засвідчені печатками.
Отже, Постачальник належним чином виконав своє зобов`язання з поставки та передачі Товару, а Покупець прийняв Товар.
Факт поставки товару сторонами не заперечується.
Правовідносини, що склалися між сторонами, регулюються нормами про договір поставки.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Згідно зі ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Як встановлено судом, у п. 5.2. Договору Сторони погодили умови оплати, за якими Покупець має здійснити оплату не пізніше 7 (сьомого) дня, що наступає за днем відвантаження товару зі складу Постачальника.
За ч. 2 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.
Таким чином, обов`язок Відповідача щодо оплати товару витікає з положень Цивільного Кодексу України, а строк оплати є таким, що настав, оскільки Відповідач повинен був розрахуватись за отриманий у Позивача товар не пізніше сьомого дня після відвантаження товару. Факт передачі товару підтверджується відповідними видатковими накладними, товарно-транспортними накладними.
В зв`язку з неналежним виконанням Відповідачем умов Договору в частині оплати отриманого товару, виникла основна заборгованість, яка, за розрахунком Позивача станом на момент звернення з позовом до суду складає 2 048 059,69 грн (без врахування курсової різниці, узгодженої сторонами в п.4.4.Договору).
Згідно з підписаним між сторонами у справі актом звірки взаємних розрахунків за період з 26.12.2024 – 09.03.2026 за Договором поставки № 0512-25 від 05.12.2025, за Відповідачем значиться основний борг в розмірі 2 048 059,69 грн (без врахування курсової різниці).
Оцінюючи даний доказ, суд враховує, що відповідно до вимог чинного законодавства акт звірки розрахунків у сфері бухгалтерського обліку та звітності не є зведеним обліковим документом, а є лише технічним (фіксуючим) документом. Акт відображає стан заборгованості та в окремих випадках - рух коштів у бухгалтерському обліку підприємства та має інформаційний характер, тобто має статус документа, який підтверджує ведення бухгалтерського обліку спірних господарських операцій обома сторонами спірних правовідносин. Сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій: поставки, надання послуг, оскільки не є первинним бухгалтерським документом.
Разом з цим, акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо. Підписання акту звірки, у якому зазначено розмір заборгованості, уповноваженою особою боржника, та підтвердження наявності такого боргу первинними документами свідчить про визнання боржником такого боргу.
Аналогічна позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.03.2019. у справі №910/1389/18.
Згідно ч. 4 ст. 236 ГПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Акт підписаний представниками сторін та засвідчений печатками, що підтверджує наявність заборгованості Відповідача, її розмір та визнання боржником такої заборгованості в розмірі 2 048 059,69 грн.
Щодо строків оплати за Договором суд враховує наступне. 
Як встановлено судом, відповідно до п. 4.1. - 4.2. Договору ціна, загальна вартість товару та строки оплати вказуються в специфікаціях.
Отже, за Специфікацією № З -00011910 від 26.12.2024 було поставлено товару на суму 7 496 681,15 грн зі строком оплати: 20% суми до 27.12.2024 року (Позивач вказує, що фактично сплачено 27.12.2024 року); 30% суми до 31.01.2025 року (Позивач вказує, що фактично сплачено 08,10 та17.04.2025 року); 50% суми до 28.02.2025 року (Позивач вказує, що фактично частково сплачено 23.04 та 09.05.2025 року); повернуто товару по даній специфікації на суму 235 350,00 грн та на суму 7762,20 грн, що разом складає 243112,20грн.
Сума заборгованості по даній специфікації становить 1 393 318,95 грн, що на дату укладання специфікації становило по курсу 41.84 грн за 1 долар США 33 301,12 дол. США. Станом на дату подачі позову курс долара становить 43,71 грн за 1 долар США відповідно- вартість боргу на 33 301,12 дол. США із курсовою різницею становить 1455591,96 грн.
За Специфікацією № З -00011972 від 31.12.2024 року на суму 5 247 432,00 грн. зі строком оплати до 31.03.2025 року – фактичної оплати не було, товар був повернутий 13.06.2025 та 21.07.2025 року.
За Специфікацією №00005104 від 12.05.204 року на суму 576 021,60 грн зі строком оплати: 20% до 14.05.205 року (Позивач вказує, що фактично сплачено 30.05.2025 року115204,32грн); 80% до 30.10.2025 року (не сплачено 460 817,28 грн).
Сума заборгованості по даній специфікації становить 460 817,28 грн, що на дату укладання специфікації становило по курсу 41.56 грн за 1 долар США 11 088,00 дол. США. Станом на дату подачі позову курс долара становить 43,71 грн за 1 долар США, відповідно- вартість боргу на 11088,00 дол. США із курсовою різницею становить 484 656,48 грн.
За Специфікацією № 5537 від 20.05.2025 року на суму 150966,72 грн зі строком оплати: 20% до 23.05.2025 року (Позивач вказує, що фактично сплачено 30.05.2025 року 30193,34грн; 80% до 30.10.2025 року (не сплачено 120 773,38 грн).
Сума заборгованості по даній специфікації становить 120 773,38 грн, що на дату укладання специфікації становило по курсу 41.52 грн за 1 долар США 2908,80 дол. США. Станом на дату подачі позову курс долара становить 43,71 грн за 1 долар США відповідно вартість боргу 2908,00 дол. США із курсовою різницею становить 127 143,65 грн.
За Специфікацією № 6155 від 29.05.2025 року на суму 91 437,60 грн зі строком оплати: 20% до 30.05.2025 року (Позивач вказує, що фактично сплачено 30.05.2025 року 18287,52грн; 80% до 25.10.2025 року (не сплачено 73150,08 грн).
Сума заборгованості по даній специфікації становить 73150,08 грн, що на дату укладання специфікації становило по курсу 41.57 грн за 1 долар США 1 759,68 дол. США. Станом на дату подачі позову курс долара становить 43,71 грн за 1 долар США відповідно- вартість боргу 1759,68 дол. США із курсовою різницею становить 76 915,61 грн.
Таким чином, загальна сума основної заборгованості із врахуванням п.4.4-4.5 Договору за товар з курсовою різницею відповідно до умов Договору становить: 2 144 307,70 грн. Тобто всього курсова різниця складає 96 248,01 грн.
Як зазначено вище, Позивач подав заяву від 02.04.2026 про зменшення розміру позовних вимог в зв`язку з частковою сплатою боргу відповідачем після подання позову в розмірі 1 100 000,00 грн. Суд прийняв вказану заяву до розгляду ухвалою від 07.04.2026. Після зменшення вимог, сума основного боргу за договором за розрахунком позивача склала 1044307,70 грн з урахуванням курсової різниці.
Заява про зменшення позовних вимог від 26.06.2026 не прийнята судом до розгляду, проте суд залучив до матеріалів справи подані Позивачем копії платіжних інструкцій від 03.04.2026 року № 810, 15.04.2026 року №920, 27.04.2026 року №1046, 29.05.2026 року № 1347, 05.06.2026 року № 1432, 19.06.2026 року № 1560, з яких вбачається, що після звернення Позивача до суду Відповідач перерахував в рахунок погашення боргу на рахунок Позивача грошові кошти у розмірі 950 000,00 грн з призначенням платежу: «Оплата за ЗЗР № 324-МВ-25 від 26.12.2024 року, в т.ч. ПДВ 20%».
Суд звертає увагу, що в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 26 грудня 2019 року у справі № 911/2630/18 викладена правова позиція, відповідно до якої, якщо платник (боржник) здійснює переказ коштів, чітко зазначаючи призначення платежу - погашення основного боргу (оплата товару, робіт, послуг), черговість, встановлена статтею 534 ЦК України, застосовуватися не може.
У постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 18.04.2018 у справі № 904/12527/16, від 26.09.2019 у справі № 910/12934/18, від 15.10.2019 у справі № 909/1141/18 наведена правова позиція, відповідно до якої отримувач коштів, якщо інше не передбачено договором, не вправі самостійно визначати порядок зарахування коштів, якщо платник чітко визначив призначення платежу.
Оскільки відповідачем в платіжних інструкціях від 03.04.2026 року № 810, 15.04.2026 року №920, 27.04.2026 року №1046, 29.05.2026 року № 1347, 05.06.2026 року № 1432, 19.06.2026 року № 1560, на сплату 950 000,00 грн було чітко та недвозначно вказана підстава платежу, а саме про оплату за товар за договором № 324-МВ-25 від 26.12.2024 року, в т.ч. ПДВ 20%, а лист відповідача №58 від 19.06.2026 про часткове зарахування сплачених сум боргу за іншим договором, на який посилається позивач у додаткових поясненнях від 13.07.2026, фактично до пояснень не додано, тому суд констатує, що відповідачем станом на момент подання позову в повному обсязі була сплачена вартість товару, стягнення якої є предметом позовних вимог та частково курсова різниця.
Як передбачено п. 2 ч.1 ст. 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акту державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.
Закриття провадження у справі можливе в разі, коли предмет спору існував на момент відкриття провадження по справі та припинив існування в процесі розгляду справи.
Предметом спору у справі № 917/357/26 є стягнення 2 435 457,79 грн, в тому числі 1 044 307,70 грн основного боргу за договором поставки № 324-МВ-25 від 26.12.2024 з урахуванням курсової різниці, 531 556,40 грн – пені, 430 732,15 грн – відсотків річних, 428 861,54 грн – штрафу.
Згідно з наданими Позивачем платіжними інструкціями від 17.04.2026 № 2008, від 04.05.2026 № 2124, від 17.04.2026 № 70, від 17.04.2026 № 663, від 21.04.2026 № 2028 відповідач після зменшення ціни позову, у квітні-травні 2026 перерахував позивачу в рахунок погашення основного боргу коштів на загальну суму 950 000,00 грн.
Інших доказів оплати товару матеріали справи не містять.
Відтак, оскільки на момент розгляду даної справи предмет спору в частині стягнення основного боргу з урахуванням курсової різниці на суму 950 000,00 грн припинив своє існування, наявні підстави для закриття провадження у справі в цій частині вимог згідно з п. 2 ч.1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України.
Суд звертає увагу позивача на наслідки закриття провадження в справі, вказані в ч.3 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України, а саме - повторне звернення до господарського суду зі спору між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав не допускається.
Таким чином, сума основного боргу за договором станом на момент прийняття рішення у справі склала 94 307,70 грн з урахуванням курсової різниці.
Суд приймає до уваги, що Відповідач відзиву на позов у встановлений судом строк не надав, будь-яких заперечень чи контррозрахунків суми позову ним не надані, одночасно, після відкриття провадження у справі Відповідачем здійснювалась в кілька етапів часткова оплата основного боргу, наслідком чого було подання позивачем заяв про зменшення ціни позову.
За таких, обставин, суд прийшов до висновку, що наявність та розмір основного боргу відповідачем не заперечуються.
Як було встановлено судом, п. 4.4. Договору сторонами було визначено еквівалент ціни товару в доларах США /ЄВРО.
Статтею 533 ЦК України передбачено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Ця норма кореспондується із приписами статті 524 ЦК України, згідно з якою зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Отже, положення чинного законодавства хоч і передбачають обов`язковість застосування валюти України при здійсненні розрахунків, але не містять заборони визначення грошового еквіваленту зобов`язань в іноземній валюті. Відтак коригування платежів, в основі якого лежить зміна курсової різниці (зміна курсу гривні стосовно долара США), прямо не заборонена та не суперечить чинному законодавству України (відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 21.02.2020 у справі № 910/10191/17).
Таким чином, суд прийшов до висновку, що курсова різниця входить до частини основної суми зобов`язання, сформованої відповідно до умов договору.
Згідно зі статтею 629 ЦК України, договір є обов`язковим до виконання сторонами.
Статтями 526 та 525 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено законом або договором.
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Матеріали справи свідчать про те, що відповідач не виконав умови договору та не сплатив всю суму за отриманий товар з урахуванням курсової різниці в обумовлений Договором строк, що є порушенням зобов`язання в розумінні ст. 610 ЦК України, він вважається таким, що прострочив виконання (ст. 612 ЦК України), а тому позивачем правомірно заявлено вимогу про стягнення боргу за курсовою різницею, яка після часткової сплати відповідачем склала 94307,70 грн, і яка підлягає задоволенню.
Ст. 625 ЦК України передбачено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
В підп. 6.4.1. п. 6 Договору сторонами з посиланням на ст. 625 ЦК України визначено обов`язок покупця сплатити 25% річних продавцю від простроченої суми. 
Таким чином, сторонами відповідно до вимог законодавства визначено більший розмір річних, ніж встановлений ч. 2 ст. 625 ЦК України.
Позивач заявив до стягнення 430 732,15 грн відсотків річних, нарахованих на заборгованість в розмірі 1455591,96 грн за специфікацією №З-00011910 від 26.12.2024 за період прострочення з 03.03.2025 до 09.03.2026 (369879,87 грн); 
за специфікацією № 00005104 від 12.05.2024, № 00005537 від 20.05.2025 та № 00006155 від 29.05.2025, нарахованих на заборгованість в розмірі 688715,74 грн за період з 31.10.2025 по 09.03.2026 (60852,28 грн). Оскільки вихідні дані строків оплати для розрахунку річних за вказаними специфікаціями були однакові, розрахунок відповідальності здійснено позивачем по загальній сумі боргу цих специфікацій.
Перевіривши наданий позивачем розрахунок 25% річних, судом не було виявлено їх завищення з боку позивача, а навпаки, фактично позивач вимагає стягнення річних в меншому розмірі, ніж міг би заявити. При цьому суд встановив, що розрахунок є методологічно правильним, період нарахування також правильний. Таким чином, суд задовольняє позов в частині вимог про стягнення річних в межах заявленої позивачем суми -430732,15 грн.
Як вбачається із ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).
Відповідно до Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.
Судом встановлено, що сторони узгодили між собою та зафіксували у підп. 6.4.1. п. 6 Договору, що за несвоєчасну оплату Товару Покупець зобов`язаний оплатити Продавцю пеню в розмірі подвійної ставки НБУ, яка діяла у період, за який сплачується пеня.
У позовній заяві позивач заявив до стягнення 531556,40 грн, нарахованих на заборгованість в розмірі 1455591,96 грн за специфікацією №З-00011910 від 26.12.2024 за період прострочення з 03.03.2025 до 09.03.2026 (456816,59 грн пені); 
за специфікацією № 00005104 від 12.05.2024, № 00005537 від 20.05.2025 та № 00006155 від 29.05.2025, нарахованих на заборгованість в розмірі 688715,74 грн за період з 31.10.2025 по 09.03.2026 (74739,81 грн пені). Оскільки вихідні дані строків оплати для розрахунку пені за вказаними специфікаціями були однакові, розрахунок відповідальності здійснено позивачем по загальній сумі боргу цих специфікацій.
Судом перевірено розрахунки пені долучені позивачем до матеріалів справи за допомогою Системи комплексного інформаційного забезпечення ЛІГА:ЗАКОН, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу та встановлено, що розмір заявленої до стягнення з відповідача пені (531 556,40 грн) є обґрунтований. 
Як встановлено судом, згідно з п. 6.8. Договору за не виконання умов Договору передбачено штраф в розмірі 20% від суми загальної заборгованості. 
Посилаючись на вказаний пункт Договору позивач заявив до стягнення з відповідача 428861,54 грн штрафу (основна заборгованість за Договором з урахуванням курсової різниці яка становить 2144307,70 грн * 20%), розмір якого визнається судом обґрунтованим.
Чинне законодавство не встановлює для учасників цивільних відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення неустойки та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою ст. 627 ЦК України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Одночасне стягнення з учасника відносин, який порушив зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить ст. 61 Конституції України, оскільки згідно зі ст. 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01.06.2021 у справі №910/12876/19.
Водночас при прийнятті судом рішення про стягнення з відповідача остаточного розміру нарахованих штрафних санкцій, суд виходить з наступного. 
Відповідно до частини третьої ст. 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Відповідно до правової позиції, викладеної в п.п.7.17-7.18 постанови Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19 січня 2024 року по справі № 911/2269/22, неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Таку правову позицію викладено в Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013. Аналогічні висновки наведені у постанові Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 918/116/19.
Суд констатує, що сторонами по справі суду не надані докази щодо власного майнового стану (відомості про фінансові результати господарської діяльності, зокрема, внаслідок виконання Договору, наявність збитків чи прибутків у відповідному періоді, тощо).
Суд також звертає увагу, що таку функцію, як сприяння належному виконанню зобов`язання, стимулювання боржника до належної поведінки, неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Неустойка не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер (постанова Верховного Суду від 02.11.2022 у справі № 910/14591/21).
Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції діє правило частини третьої статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити.
У цих висновках суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 18.04.2023 у справі № 199/3152/20 (Провадження № 14-224цс21) з посиланням на висновки в постановах Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, (провадження № 12-79гс19) (пункт 8.24) та від 28.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, (провадження № 14-623цс18) (пункт 85).
Завданням неустойки як способу забезпечення виконання зобов`язання та як міри відповідальності є одночасно забезпечення дисципліни боржника стосовно виконання зобов`язання (спонукання до належного виконання зобов`язання) та захист майнових прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання шляхом компенсації можливих втрат, у тому числі, у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов`язання (п. 7.10 постанови Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19 січня 2024 року по справі № 911/2269/22).
Відповідно до частини першої статті 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.
Судом встановлено виникнення у позивача права нарахувати неустойку (штраф та пеню) за порушення Відповідачем строків виконання робіт за Договором, і для встановлення наявності такого права Позивач не повинен надавати докази понесення збитків.
Разом з тим, суд звертає увагу, що зобов`язання Відповідача щодо сплати за отриманий товар були фактично ним виконані в повному обсязі, але з порушенням встановленого строку, тому у спірних правовідносинах неустойка виконує не функцію спонукання Відповідача до належного виконання зобов`язання за Договором, а саме функцію майнової відповідальності за його порушення (прострочення).
В зв`язку з викладеним, для оцінки співмірності неустойки треба порівняти її розмір не з розміром можливих (потенційних) втрат позивача як кредитора, а з розміром його фактичних втрат (збитків), понесених внаслідок прострочення виконання зобов`язання відповідачем.
При цьому, суд констатує, що Позивач в поданих ним заявах по суті спору взагалі не посилається на обставини, які б свідчили про настання будь-яких негативних наслідків (в тому числі, майнових втрат) для нього внаслідок порушення Відповідачем строків оплати. Також Позивачем не надані докази, які б свідчили про фактичне понесення ним будь-яких майнових втрат внаслідок прострочення виконання зобов`язання відповідачем. 
Згідно з частиною 1 статті 11 ГПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
Відтак застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності та справедливості.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.03.2020р. у справі №902/417/18 зробила наступний правовий висновок: «для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини третьої статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина перша статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер. Така неустойка стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. Для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Тож право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві (п.8.24 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18).
Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто, має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора. (п. 8.33. Постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18).
Велика Палата Верховного Суду у своїй Постанові від 18.03.2020 № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19) дійшла висновку, що, з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.
З огляду на наведене, беручи до уваги практику Великої Палати Верховного Суду, суд прийшов до висновку, що сума пені та штрафу є необґрунтовано завищеною по відношенню до вартості самого невиконаного у визначені строки зобов`язання. 
Суд, приймаючи до уваги всі обставини неналежного виконання зобов`язання відповідачем, фактичне добровільне погашення основного боргу відповідачем, компенсація втрат позивача шляхом нарахування курсової різниці, враховуючи інтереси обох сторін, виходячи із загальних засад, встановлених у статті 3 ЦК України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, вважає за можливе зменшити розмір пені та штрафу на 30% та стягнути з відповідача пеню у розмірі 372089,48 грн та штраф у розмірі 300 203,08 грн.
Таке зменшення розміру пені та відсотків суд вважає розумним та оптимальним балансом інтересів сторін у спорі та таким, що запобігатиме настанню негативних наслідків як для позивача, так і для відповідача.
Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 13 ГПК України). 
За встановлених судом обставин, беручи до уваги обґрунтованість позовних вимог, однак, застосовуючи можливість зменшення розміру нарахованих до стягнення штрафних санкцій, суд дійшов висновку, що остаточно позовні вимоги підлягають до задоволення частково, а з відповідача підлягає стягненню: 94307,70 грн основного боргу у вигляді курсової різниці згідно з п. 4.4. Договору; 372089,48 грн пені; 430 732,15 грн відсотків річних; 300 203,08 грн штрафу. В частині вимог про стягнення 950 000,00 грн основного боргу з урахуванням курсової різниці провадження у справі підлягає закриттю за відсутністю предмету спору згідно з п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України.
Розподіл судових витрат.
Розмір сплати судового збору за подання позовів майнового характеру визначено п.п.1 п.2 ч.2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір». Так, за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру судовий збір складає 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб 
Водночас, відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.
Позовна заява подана в електронній формі через підсистему «Електронний суд» ЄСІТС 09.03.2026.
З матеріалів справи встановлено, що при зверненні з позовною заявою до суду, позивачем був сплачений судовий збір в розмірі 42425,49 грн, що підтверджується наявними у справі платіжними інструкціями, а також виписками про зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України, сформованими за допомогою механізму централізованого отримання виписок з Державної казначейської служби України щодо сплати судового збору у комп`ютерній програмі «Діловодство спеціалізованого суду».
Ухвалою від 07.04.2026 суд прийняв заяву позивача про зменшення позовних вимог. За новим розрахунком сума позову склала 2435457,79 грн.
Виходячи з нового розміру позовних вимог (2435457,79 грн) та застосовуючи понижуючий коефіцієнт 0,8, сума судового збору за подання даної позовної заяви складала 29225,49 грн (2435457,79 грн *1,5% * 0,8).
За клопотанням позивача, з Державного бюджету України йому було повернуто судовий збір у розмірі переплаченої суми 13200,00 грн.
Одночасно суд враховує, що відповідно до ч.4 ст.231 Господарського процесуального кодексу України при закритті провадження у справі суд вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету.
Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила, за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.
Таким чином, після надходження відповідного клопотання від позивача, з Державного бюджету України йому буде повернуто судовий збір у розмірі 11400,00 грн, виходячи з суми основного боргу в розмірі 950 000,00 грн, провадження про стягнення якого закрито судом в зв`язку з відсутністю предмету спору (950 000,00 грн *1,5%*0,8).
Решта витрат позивача зі сплати судового збору у розмірі 17825,50 грн відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України покладається на відповідача з урахуванням понижуючого коефіцієнту 0,8 в зв`язку з поданням позовної заяви в електронному вигляді через систему «Електронний суд». 
При цьому судом також береться до уваги, що зменшення розміру стягуваного штрафу та пені було здійснене судом внаслідок реалізації повноважень, передбачених ст. 551 ЦК України, тому витрати позивача, пов`язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено, тобто, судовий збір покладається на відповідача без урахування суми зменшеної пені.
Керуючись ст. 129, 231, 232, 233, 236, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд
ВИРІШИВ:
1. Позов задовольнити частково.
2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "СОЛАР ЛАЙН" (адреса 37850, Полтавська область, Лубенський район, село Новий Байрак, вулиця Вишнева, будинок 77, код ЄДРПОУ 41512671) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ЗАХІД АГРОБІЗНЕС" (адреса Рівненська область, м. Рівне вул. Будівельників 1, 33016, код ЄДРПОУ 37022936) – 94 307,70 грн основного боргу; 372 089,48 грн пені; 430732,15 грн відсотків річних; 300 203,08 грн штрафу; 17825,50 грн судового збору.
3. В частині вимог про стягнення 950 000,00 грн основного боргу провадження у справі закрити за відсутністю предмету спору.
4. Видати наказ з набранням цим рішенням законної сили.

Згідно із ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржено до Східного апеляційного господарського суду в порядку та строки, встановлені статтями 256 - 257 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя І.І. Пушко