ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 липня 2026 року	справа № 380/22789/24	

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Грень Н.М. розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправним та зобов`язання вчинити дії, 
у с т а н о в и в :
ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, в якому позивач просить: 
- визнати протиправними дій ГУ ПФУ у Львівській області щодо відмови позивачу в відшкодуванні шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади та здійсненні розрахунку і виплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати за період з 01.05.2021 по 03.08.2024.
- стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 грошові кошти в сумі 53748 грн. 43 коп. в якості сплати за відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, а саме: інфляційні збитки, трьох відсотків річних та сплати моральної шкоди яку отримав позивач в результаті невиконання відповідачем рішення Львівського окружного адміністративного суду в адміністративній справі від 20.11.2023 за № 380/20455/23 за період з 01.05.2021 по 03.08.2024 у відповідності до Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159.
-Встановити відповідачу строк в один місяць для подання звіту про виконання судового рішення.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20.11.2023 у справі № 380/20455/23 відповідачем проведено перерахунок пенсії позивача та нараховано заборгованість за період з 01.05.2021 по 31.03.2024 в сумі 108 729 грн 97 коп. Однак виплату вказаних коштів проведено не було. Позивач вказує, що тривале невиконання судового рішення та нездійснення фактичної виплати призвело до знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, що дає йому право на стягнення інфляційних нарахувань та 3% річних на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України (далі — ЦК України), а також компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати відповідно до Закону України від 19.10.2000 № 2050-III. Також позивач просить стягнути 20 155 грн 66 коп. моральної шкоди, оскільки тривале неотримання належних сум пенсії завдало йому значних душевних страждань та призвело до порушення звичайного способу життя.
Ухвалою від 11.11.2024 провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Від відповідача на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву (ах.№22100ел від.28.11.2024) у якому проти задоволення позову заперечує. Вказав, що норми цивільного законодавства, зокрема ст. 625 ЦК України, не поширюються на публічно-правові (бюджетні) правовідносини, що виникають між органом Пенсійного фонду та пенсіонером. Відповідач зазначає, що рішення суду виконане в межах повноважень шляхом нарахування суми доплати, а її фактична виплата здійснюється виключно за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку черговості у межах виділених бюджетних асигнувань на цю мету, а тому бездіяльність чи протиправність дій ПФУ відсутня. Щодо моральної шкоди, відповідач вважає її недоведеною, оскільки позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів наявності негативних наслідків чи ушкодження здоров`я. Просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.
Від позивача на адресу суду надійшла відповідь на відзив (вх.№90420 від 06.12.2024) у якій критично оцінює доводи відповідача та підтримує позовні вимоги.
Суд дослідив матеріали справи, всебічно і повно з`ясував усі фактичні обставини, об`єктивно оцінив докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті та встановив таке. 
ОСОБА_1 перебуває на обліку в ГУ ПФУ у Львівській області та отримує пенсію за вислугу років на підставі Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі — Закон № 2262-XII).
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 20.11.2023 у справі № 380/20455/23 (з урахуванням ухвали про виправлення описки від 19.02.2024) позов ОСОБА_1 задоволено повністю:
Визнано протиправними дії ГУ ПФУ у Львівській області щодо обмеження з 22.05.2021 пенсії ОСОБА_1 максимальним розміром;
Зобов`язано ГУ ПФУ у Львівській області здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 з 22.05.2021 без обмеження максимальним розміром.
На виконання вказаного судового рішення відповідач здійснив перерахунок пенсії позивача, внаслідок чого за дорученням № Д 1301023548/3 нараховано доплату (заборгованість) за період з 01.05.2021 по 31.03.2024 в сумі 108 729 грн 97 коп.
21.06.2024 позивач звернувся до ГУ ПФУ у Львівській області із заявою (досудовою вимогою), у якій просив виплатити йому нараховану суму заборгованості, а також нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, інфляційні втрати, 3% річних та моральну шкоду.
Листом від 12.07.2024 № 17512-16361/Ч-55/8-1300/24 відповідач повідомив позивача, що пенсія виплачується у межах чинного законодавства, нарахування за рішенням суду проведено, однак виплата заборгованості здійснюється у межах відповідного бюджетного фінансування за рахунок коштів Держбюджету в порядку черговості. Також ПФУ відмовив у виплаті компенсації втрати частини доходів, посилаючись на відсутність підстав.
Станом на момент розгляду справи нарахована сума заборгованості в розмірі 108 729 грн 97 коп. позивачу не виплачена.
Позивач не погодився із такими діями відповідача, тому звернувся до суду із цим позовом.
При вирішенні спору по суті суд керується таким.
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правовідносини, що виникають з приводу пенсійного забезпечення громадян, регулюються спеціальним законодавством, зокрема Законом № 2262-XII та Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV.
Позивач просить стягнути інфляційні збитки в сумі 26 786 грн 00 коп. та три відсотки річних в сумі 6 806 грн 77 коп. на підставі статті 625 ЦК України.
Стаття 625 ЦК України визначає наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. 
Зокрема, частиною другою цієї статті передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Суд зазначає, що за загальним правилом дія статті 625 ЦК України поширюється на цивільно-правові зобов`язання (договірні та деліктні), в яких сторони виступають як рівноправні суб`єкти.
Відповідно до ч. 2 ст. 1 ЦК України до майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом. 
Правовідносини між пенсіонером та територіальним органом Пенсійного фонду України щодо нарахування та виплати пенсійних платежів є публічно-правовими, оскільки базуються на владному підпорядкуванні та реалізації державою її соціальної функції. Орган Пенсійного фонду у цих відносинах виступає як суб`єкт владних повноважень.
Велика Палата Верховного Суду та Верховний Суд неодноразово досліджували питання можливості застосування ст. 625 ЦК України до правовідносин у сфері соціального забезпечення (зокрема, у постановах від 20.02.2019 у справі № 642/6005/17, від 09.02.2021 у справі № 520/17342/18).
Судова практика сформувала чіткий правовий висновок, відповідно до якого:
Пенсійні органи здійснюють нарахування та виплату пенсій відповідно до спеціального законодавства. Зазначені відносини мають публічно-правовий характер і не є зобов`язальними у розумінні цивільного права. Прострочення виконання зобов`язання щодо виплати пенсій, у тому числі нарахованих на виконання судового рішення, не породжує обов`язку сплати інфляційних втрат та 3% річних, передбачених ст. 625 ЦК України, оскільки цивільне законодавство до цих відносин не застосовується.
Спеціальним законом, що встановлює правовий механізм захисту громадян від знецінення грошових доходів у разі порушення строків їх виплати, є Закон України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» № 2050-III. Сама наявність цього закону виключає можливість субсидіарного застосування норм загального цивільного права (ст. 625 ЦК України) до соціальних виплат.
Оскільки відносини з виплати заборгованості по пенсії не є цивільно-правовими грошовими зобов`язаннями, вимоги позивача про стягнення інфляційних збитків та 3% річних на підставі ст. 625 ЦК України є безпідставними та задоволенню не підлягають.
Крім того, Позивач просить визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у здійсненні розрахунку та виплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати відповідно до Закону № 2050-III та Порядку проведення такої компенсації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159.
Правові, економічні та організаційні засади підтримання купівельної спроможності громадян України шляхом виплати компенсації визначені Законом № 2050-III.
Згідно зі ст. 1, 2 Закону № 2050-III підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
Відповідно до ст. 2 Закону № 2050-III під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема пенсії. 
Аналогічні норми містяться у Порядку № 159.
Системний аналіз зазначених норм свідчить, що право на компенсацію втрати частини доходів виникає за наявності таких умов:
нарахування грошового доходу (пенсії);
затримка виплати такого доходу на один і більше календарних місяців;
проведення фактичної виплати заборгованості.
Згідно зі статтею 4 Закону № 2050-III та пунктом 11 Порядку № 159 виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.
Аналогічний правовий висновок висловлено Верховним Судом, зокрема, у постанові від 12.02.2020 у справі № 813/1453/16, де зазначено:
Основною умовою для виплати громадянину компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів. Проте, нарахування та виплата компенсації здійснюються одночасно з фактичною виплатою заборгованості. До моменту фактичної виплати суми боргу правових підстав для нарахування та стягнення компенсації за Законом № 2050-III немає, оскільки неможливо визначити кінцевий період затримки та, відповідно, точний розмір компенсації.
Судом встановлено, що станом на момент розгляду справи нарахована за рішенням суду сума заборгованості в розмірі 108 729 грн 97 коп. позивачу фактично не виплачена.
Оскільки виплату заборгованості з пенсії за період з 01.05.2021 по 31.03.2024 відповідачем ще не проведено, у суду відсутні правові підстави для зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити таку компенсацію, а також для визнання протиправними дій щодо відмови у її виплаті, оскільки право на її отримання виникне безпосередньо в місяці фактичної виплати заборгованості.
Тому позовна вимога в цій частині є передчасною та задоволенню не підлягає.
Також, позивач просить стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 20 155 грн 66 коп.
Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Статтею 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої.
Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Спеціальними нормами ст. 1173 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою незалежно від вини цього органу.
При вирішенні спорів про відшкодування моральної шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні (якщо вина є умовою відповідальності).
Суд зазначає, що обов`язок доказування наявності моральної шкоди та її розміру покладається на позивача. Відповідно до правового висновку Верховного Суду у постанові від 27.11.2019 у справі № 750/6330/17, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) суб`єкта владних повноважень спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли та чим підтверджується її розмір.
У позовній заяві позивач обґрунтовує моральну шкоду тим, що тривале неотримання пенсії в повному обсязі призвело до моральних переживань, тривоги, занепокоєння та стресу. Розрахунок розміру шкоди здійснено позивачем математичним шляхом (60% від ціни майнової частини позову) та із посиланням на методику ОСОБА_2 та практику ЄСПЛ.
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позивачем не надано жодних належних, допустимих та достатніх доказів (наприклад, медичних документів про погіршення стану здоров`я, рецептів на придбання ліків, доказів звернення до лікарів у зв`язку зі стресом тощо), які б підтверджували, що негативні емоції позивача досягли рівня страждання чи приниження та призвели до стійких психологічних чи фізичних наслідків.
Сам по собі факт неотримання коштів (заборгованості з пенсії), за відсутності доказів настання реальних тяжких наслідків для життя чи здоров`я позивача, не є автоматичною та безумовною підставою для стягнення моральної шкоди.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 02.04.2024 у справі № 520/7071/21 та від 07.03.2023 у справі № 280/1530/20, де суд відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди за неотримання пенсійних виплат через недоведеність належними доказами глибини душевних страждань.
За таких обставин, оскільки факт заподіяння моральної шкоди не підтверджений належними матеріалами справи, вимога про її відшкодування є необґрунтованою та до задоволення не підлягає.
Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. 
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. 
Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та передчасними, у зв`язку з чим у задоволенні позову слід відмовити повністю. 
Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, клопотання позивача про встановлення судового контролю за виконанням рішення на підставі ст. 382 КАС України також задоволенню не підлягає.
Зважаючи на те, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі Закону України «Про судовий збір», судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись ст.ст.6-10, 14, 72-77, 90, 132, 159, 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 
у х в а л и в:
1. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду у Львівській області (79016, м. Львів, вул. Андрея Шептицького,10 ЄДРПОУ 13814885) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії- відмовити повністю.
2.Судові витрати розподілу не підлягають.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя	Грень Наталія Михайлівна