П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 липня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/4413/26	

Головуючий в 1 інстанції: Бутенко А.В.
Дата і місце ухвалення: 24.03.2026р., м. Одеса 

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
Головуючого судді: Бойка А.В.,
суддів : Тарновецького І.І.,
Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 березня 2026 року та додаткове рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31 березня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :
В лютому 2026 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, в якому просив суд: 
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області №155250038606 від 21 січня 2026 року про відмову ОСОБА_1 у призначенні дострокової пенсії за віком;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області вирішити питання про призначення пенсії за віком ОСОБА_1 відповідно до пункту третього статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та повторно розглянути заяву №114 про призначення дострокової пенсії за віком від 14 січня 2026 року з урахуванням висновків суду;
- встановити судовий контроль за виконанням судового рішення у даній справі в порядку статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України, зобов`язавши Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області подати до суду письмовий звіт про його виконання у строк, визначений судом. 
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 24 березня 2026 року позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області №155250038606 від 21.01.2026р. про відмову в призначенні пенсії.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 14.01.2026р. про призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до п.3 ч.1 ст.115 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” від 09.07.2003р. №1058-ІV, з урахуванням висновків суду в цій справі.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1331,20 грн.
Додатковим рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 31 березня 2026 року стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області на користь ОСОБА_1 судові витрати за надання правової допомоги у розмірі 5000,00 грн.
Не погоджуючись з вказаним рішенням та додатковим рішенням Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на не правильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення від 24.03.2026р. та додаткове рішення від 31.03.2026р., з ухваленням по справі нового судового рішення – про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .
В своїй скарзі апелянт зазначає, що спірним рішенням №155250038606 від 21.01.2026р. Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області правомірно відмовило ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до п.3 ч.1 ст.115 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, оскільки відсутня інформація про матір дитини та чи використала вона своє право на призначення пенсії. 
Також, апелянт посилається на те, що витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн. не відповідають а ні складності справи, а ні обсягу роботи, виконаної адвокатом. Дану справу розглянуто судом першої інстанції в порядку спрощеного провадження, що свідчить про статус справи як незначної складністю. До того ж, відповідно до вимог Закону України «Про безоплатну правову допомогу» ОСОБА_1 має право на безоплатну правову допомогу, включаючи звернення з позовом до суду.
ОСОБА_1 подав письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому просить скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області залишити без задоволення, а оскаржувані рішення та додаткове рішення суду першої інстанції – без змін. Позивач зазначає, що відповідач у суді першої інстанції не надав жодних доказів на підтвердження правомірності прийнятого рішення, не спростував доводів позивача та не довів наявності передбачених законом підстав для відмови у призначенні пенсії. Судом першої інстанції вірно застосовано п.2.18. Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07 липня 2014 року №13-1), та встановлено, що дитина позивача набула статусу дитини з інвалідністю до досягнення шестирічного віку, що підтверджується належними медичними висновками та документами, поданими до пенсійного органу у встановленому законом порядку. Умови для призначення пенсії відповідно до пункту 3 частини першої статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІV у цій частині є підтвердженими належними та допустимими доказами, поданими позивачем. Судом першої інстанції правильно встановлено, що відповідач, посилаючись на нібито недостатність поданих документів та відсутність інформації щодо реалізації матір`ю права на пенсійне забезпечення, фактично не вчинив жодних дій, передбачених ч.3 ст.44 Закону №1058-IV та п.4.2 Порядку №22-1. Зокрема, матеріали справи не містять жодних доказів здійснення відповідачем дій, спрямованих на повне та всебічне з`ясування обставин, необхідних для прийняття законного рішення за результатом розгляду заяви позивача, у зв`язку з чим доводи про недостатність поданих документів є безпідставними та не можуть свідчити про правомірність оскаржуваного рішення.
Щодо додаткового рішення від 31.03.2026р., то у відзиві на апеляційну скаргу на вказане судове рішення позивач зазначає, що понесення витрат на правничу допомогу в заявленому до стягнення розмірі ним підтверджено належними документами. Апеляційна скарга фактично не містить доводів щодо недопустимості або неналежності поданих доказів, на підставі яких судом першої інстанції встановлено факт надання позивачу професійної правничої допомоги та понесення відповідних витрат. Надана правнича допомога спрямована на досягнення єдиного результату - захист порушеного права позивача та не носила формального чи шаблонного характеру. Необхідність її надання обумовлена складністю правового регулювання спірних правовідносин та специфікою фактичних обставин справи, що пов`язані з наявністю у сім`ї двох дітей з інвалідністю та особливостями реалізації права кожним із батьків. При цьому суд першої інстанції врахував критерії співмірності витрат, складність справи, обсяг наданої правничої допомоги та характер виконаних адвокатом робіт, у зв`язку з чим зменшив заявлений до стягнення розмір витрат.
Також, у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 заявив клопотання про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань з ГУ ПФУ в Житомирській області на його користь витрати на професійну правничу допомогу, понесені у суді апеляційної інстанції, у розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень.
Справа призначена до розгляду у порядку письмового провадження у відповідності до п.3 ч.1 ст.311 КАС України.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного:
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 14.01.2026р. ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області із заявою про призначення пільгової пенсії за віком відповідно до п.3 ст.115 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Відповідно до п.4.2 розділу ІV Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005р. №22-1, заяву позивача за принципом екстериторіальності передано для розгляду до ГУ ПФУ в Житомирській області.
Рішенням ГУ ПФУ в Житомирській області №155250038606 від 21.01.2026р. ОСОБА_1 відмовлено в призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю інформації про матір дитини з інвалідністю та чи використала матір дитини своє право на призначення пенсії.
У вказаному рішенні зазначено наступне:
Вік заявника 55 років.
Необхідний страховий стаж визначений пунктом 3 статті 115 Закону №1058 становить 20 років.
Страховий стаж особи 38 років 10 місяців 00 днів.
За доданими документами до страхового стажу зараховано всі періоди трудової діяльності.
Згідно реєстру застрахованих осіб зараховано всі періоди трудової діяльності. 
Працює. 
Таким чином, заявник матиме право на пенсійну виплату з 25.11.2030р.
Не погоджуючись з правомірністю рішення ГУ ПФУ в Житомирській області №155250038606 від 21.01.2026р. ОСОБА_1 звернувся з даним позовом до суду. 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність вказаного рішення відповідача та його скасування виходячи з наступного.
Згідно з частиною 1 статті 8 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.
За визначенням, наведеним у статті 1 Закону №1058-IV, пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом; страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.
Частиною 1 статті 9 Закону №1058-IV визначено, що відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Умови призначення дострокової пенсії за віком наведені у статті 115 Закону №1058-IV.
Так, відповідно до п.3 ч.1 ст.115 Закону №1058-IV право на призначення дострокової пенсії за віком мають жінки, які народили п`ятьох або більше дітей та виховали їх до шестирічного віку, матері осіб з інвалідністю з дитинства та тяжко хворих дітей, яким не встановлено інвалідність, які виховали їх до досягнення зазначеного віку, - після досягнення віку 50 років та за наявності не менше ніж 15 років страхового стажу. При цьому особами з інвалідністю з дитинства вважаються також діти з інвалідністю віком до 18 років.
За вибором матері або в разі її відсутності, якщо виховання п`ятьох або більше дітей, дитини з інвалідністю чи тяжко хворої дитини, якій не встановлено інвалідність, до шестирічного віку здійснювалося батьком, батьку призначається дострокова пенсія за віком після досягнення віку 55 років та за наявності страхового стажу не менше ніж 20 років.
Як свідчать матеріали справи, позивач виховує з народження свою доньку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка відповідно до медичних висновків є дитиною-інвалідом.
Відповідно до медичного висновку №21 від 23.03.2009 року, ОСОБА_2 є дитиною-інвалідом до 16 років.
Відповідно до медичного висновку №25 від 12.03.2014 року, ОСОБА_2 є дитиною-інвалідом до 18 років.
Відповідно до медичного висновку №17 від 25.03.2019 року, ОСОБА_2 є дитиною-інвалідом до 18 років.
Зазначені медичні висновки містять інформацію про захворювання (патологічний стан), а саме ДЦП, правосторонній гемипарез. Зворотний бік містить висновок, що захворювання (паталогічний стан) відповідає розділу І пункту 2 підпункту 2.1 Переліку медичних показань, що дають право на одержання державної соціальної допомоги на дітей-інвалідів віком до 18 років, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства праці та соціальної політики України, Міністерства фінансів України від 08.11.2001 року № 454/471/516.
Довідкою до акта огляду МСЕК серії 12-ААГ №885198 встановлено, що ОСОБА_2 має другу групу інвалідності, причина інвалідності: з дитинства.
Сторонами у справі не заперечується, що зазначені медичні документи були додані ОСОБА_1 до заяви про призначення пенсії, відтак досліджувались відповідачем при прийнятті спірного рішення. 
Зауважень щодо правильності оформлення чи повноти вказаних документів ГУ ПФУ в Житомирській області не зазначає.
Також, територіальний орган ПФУ не висловлює заперечень щодо досягнення позивачем віку, встановленого п.3 ч.1 ст.115 Закону №1058-IV, та наявності у нього страхового стажу, визначеного вказаною нормою.
Єдиною підставою для прийняття рішення про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії на підставі п.3 ч.1 ст.115 Закону №1058-IV ГУ ПФУ в Житомирській області зазначило відсутність інформації про матір дитини з інвалідністю та чи використала матір дитини своє право на призначення пенсії.
На вказану обставину посилається апелянт і в обґрунтування вимог своєї скарги.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість таких доводів територіального органу ПФУ з огляду на наступне.
Відповідно до ч.3 ст.44 Закону №1058-ІV органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.
На підставі п.4.2 Порядку №22-1 при прийманні документів орган, що призначає пенсію:
1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж.
2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів;
3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності).
Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі.
Згідно із частиною 1 статті 64 Закону №1058-ІV виконавча дирекція Пенсійного фонду та її територіальні органи мають право: отримувати безоплатно від органів державної влади, підприємств, установ і організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та господарювання і від фізичних осіб - підприємців відомості, пов`язані з нарахуванням, обчисленням та сплатою страхових внесків, а також інші відомості, необхідні для виконання ними функцій, передбачених цим Законом та іншими законами України; проводити планові та позапланові перевірки документів для оформлення пенсії, виданих підприємствами, установами та організаціями, а також поданих відомостей про застрахованих осіб, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством, для визначення права на пенсійні виплати; вимагати від керівників та інших посадових осіб підприємств, установ і організацій, а також від фізичних осіб усунення виявлених порушень законодавства про порядок нарахування, обчислення та сплати страхових внесків, здійснення фінансових операцій з коштами Пенсійного фонду та порядок їх використання; порушувати в установленому законом порядку питання про притягнення до відповідальності осіб, винних у порушенні законодавства про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
Таким чином, органи Пенсійного фонду України наділені компетенцією здійснювати перевірку відомостей про особу, зокрема, при вирішенні питання щодо наявності правових підстав для призначення їй пенсії, і реалізація такого обов`язку покликана забезпечити непорушне конституційне право кожного на пенсійне забезпечення.
Орган ПФУ, маючи низку повноважень, визначених частиною 1 статті 64 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», жодних дій спрямованих на дотримання конституційного права позивача на пенсію не вчинив, поклавши весь тягар відповідальності на позивача.
На підставі викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області №155250038606 від 21.01.2026р. та наявність підстав для зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 14.01.2026р. про призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до п.3 ч.1 ст.115 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, з урахуванням висновків суду в цій справі.
Доводи апеляційної скарги ГУ ПФУ в Житомирській області таких висновків суду не спростовують, а тому підстав для задоволення скарги відповідача та скасування рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 березня 2026 року колегія суддів не вбачає.
Надаючи правову оцінку висновкам суду першої інстанції щодо розподілу в додатковому рішенні від 31 березня 2026 року судових витрат у справі, зокрема, витрат на правничу допомогу, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до статті 252 КАС України суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою особи, яка брала участь у справі, чи з власної ініціативи прийняти додаткову постанову чи постановити додаткову ухвалу у випадках, якщо зокрема судом не вирішено питання про судові витрати. 
Згідно з частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Пунктом 1 частини третьої статті 132 КАС України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» . гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правничої допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Питання, пов`язані із визначенням розміру витрат на правничу допомогу, унормовані статтею 134 КАС України. 
Так, статтею 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
За змістом частин сьомої, дев`ятої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Аналіз вищенаведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
Водночас, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 просив суд стягнути з Головного управління ПФУ в Житомирській області понесені ним витрати на професійну правничу допомогу в сумі у розмірі 20 000 грн., в підтвердження чого надав до суду першої інстанції: договір про надання правничої допомоги №01/06/02/2026 від 06.02.2026р., укладений між ОСОБА_1 та адвокатом Домбровською М.А.; акт від 26.03.2026р. прийому-передачі наданих послуг (виконаних робіт) з надання правничої допомоги за договором №01/06/02/2026 від 06.02.2026р.; довідку про отримання адвокатом гонорару від 26.03.2026р.
Варто зазначити, що представлений адвокатом на розгляд суду обсяг матеріалів був достатнім для вирішення судом справи. 
Дослідивши зміст наданих адвокатом доказів, вирішуючи питання про визначення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, суд дійшов висновку, що розмір витрат на правничу допомогу не є обґрунтованими та пропорційними до об`єму наданих послуг, заявлені до відшкодування витрати на професійну правничу допомогу в сумі 20 000,00 грн є завищеними. 
За висновками суду, співмірним розміром судових витрат пов`язаних з витратами на професійну правничу допомогу у даному випадку є 5 000,00 грн.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо стягнення на користь позивача понесених останнім витрат на професійну правничу допомогу в сумі 5000,00 грн., оскільки, на думку суду, таке відшкодування є справедливим і обґрунтованим, а також співмірним зі складністю справи та витраченим адвокатом часом.
До того ж, стягнення витрат у заявленому розмірі не становить надмірний тягар для відповідача.
Колегія суддів наголошує, що метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої прийняте рішення, витрачених коштів, але і в певному сенсі спонукання суб`єкта владних повноважень своєчасно вчиняти дії, необхідні для поновлення порушених прав та інтересів фізичних і юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин, про що зазначив Верховний Суд у постанові від 05.09.2019р. по справі №826/841/17.
Колегія суддів не приймає до уваги посилання ГУ ПФУ в Житомирській області на те, що позивачем не доведено співмірність понесених витрат з критеріями, визначеними частиною п`ятою статті 134 КАС України.
Частиною 6 статті 134 КАС України передбачено, що у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, що і було зроблено судом першої інстанції.
На підставі викладеного у сукупності колегія суддів вважає, що судом першої інстанції, при вирішенні питання про розподіл судових витрат, правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції від 24.03.2026р. та додаткове рішення від 31.03.2026р. суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.
Що ж до розподілу судових витрат у справі на стадії її апеляційного розгляду, зокрема витрат на правничу допомогу, то у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 заявив клопотання про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань з ГУ ПФУ в Житомирській області на його користь витрати на професійну правничу допомогу, понесені у суді апеляційної інстанції, у розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень.
Колегія суддів наразі не вбачає підстав для задоволення вказаного клопотання, оскільки ОСОБА_1 не надано до суду апеляційної інстанції ані договору про надання правничої допомоги, укладеного з адвокатом Домбровською М.А. (наявний в матеріалах справи договір про надання правничої допомоги №01/06/02/2026 від 06.02.2026р. передбачає зобов`язання адвоката надавати клієнту правничу допомогу з консультування і представництва прав та інтересів клієнта під час досудової підготовки та звернення до Одеського окружного адміністративного суду), а ні жодного іншого доказу понесення витрат на правничу допомогу в заявленому до відшкодування розмірі.
Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, тому постанова суду апеляційної інстанції, відповідно до ч.5 ст.328 КАС України, в касаційному порядку оскарженню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст.315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 березня 2026 року та додаткове рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31 березня 2026 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Суддя-доповідач 		А.В. Бойко	
Судді	  	І.І. Тарновецький   О.А. Шевчук