Справа № 577/2288/26 
Провадження № 2/577/1442/26

Р І Ш Е Н Н Я 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

06 липня 2026 року  

Суддя Конотопського міськрайонного суду Сумської області Кравченко В.О. розглянувши в порядку письмового провадження без виклику сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі АТ «УЗ») про стягнення грошових коштів невиплачених при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 просить стягнути з АТ «УЗ» невиплачену їй при звільненні одноразову матеріальну допомогу в розмірі п`яти середньомісячних заробітків в сумі 93 310,75 грн., додаткову матеріальну допомогу в розмірі п`яти середньомісячних заробітків – 93 310,75 грн., матеріальну допомогу на оздоровлення за 2023, 2024 роки – 34 272,00 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні – 57 410,64 грн., а всього 278 304,14 грн.
На обґрунтування вимог у позові покликається на те, що працювала на посаді електромеханіка дільниці 1 групи виробничого підрозділу Конотопська дистанція сигналізації та зв`язку регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «УЗ» 41 рік, звідки була звільнена 26.01.2026 року за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком на підставі ст. 38 КЗпП України (далі КЗпП). Проте, на порушення ст. 116 КЗпП, їй не було здійснено всіх належних виплат, зокрема передбачених пунктами 8.12, 3.10 Колективного договору у перерахованих вище розмірах, а тому просить стягнути заборговані кошти та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, як то передбачено ст. 117 КЗпП. 
Ухвалою суду від 24.04.2026 року по справі відкрито провадження та, враховуючи норми ст.ст. 274, 279 ЦПК України, постановлено розгляд справи провести у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
Копія ухвали була направлена учасникам процесу жоден із яких не подав заперечень щодо розгляду справи у такому порядку.
Не погоджуючись з позовом представник відповідача подав заяву про застосування строку позовної давності, у якій зазначив таке.
Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутись із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. (чинної на момент виникнення спірних правовідносин, а саме в 2023, 2024 роках).
Тільки у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). 
Строк для звернення до суду за вирішенням трудового спору обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права.
Ст. 2 Закону України «Про оплату праці» визначає структуру заробітної плати, згідно якої основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми (за особливі чи шкідливі умови праці тощо).
З вищевикладеного вбачається, що окрім самого факту виконаної роботи, заробітна плата залежить від обставин виконання цієї роботи: об`єму виконаної роботи (згідно плану чи понад план), періоду виконання (в денний робочий час, в нічні часи, вихідні та святкові дні, терміново), часу виконання роботи (вчасно, згідно графіка, понад графік), умов виконання (шкідливі та особливі умови).
Отже, всі виплати, які входять до структури заробітної плати залежать від власне самого результату роботи та обставин її виконання.
Разом з тим, матеріальна допомога на оздоровлення, одноразова матеріальна допомога при звільнені вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію, одноразова додаткова матеріальна допомога за сумлінну працю на залізничному транспорті, грошова винагорода до ювілейних дат ніяким чином не залежить ні від результатів праці, ні від умов виконання роботи. Виплачується незалежно від наявності чи відсутності шкідливих чи особливих умов праці.
Матеріальна допомога на оздоровлення, одноразова матеріальна допомога при звільнені вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію, одноразова додаткова матеріальна допомога за сумлінну працю на залізничному транспорті, грошова винагорода до ювілейних дат відносяться до інших виплат, як і виплати, передбачені Колективним договором АТ «Укрзалізниця»: при вступі працівника у шлюб, при народженні дитини у працівника підприємства, на компенсацію витрат на лікування працівника, працівникам-донорам (окремо від державних гарантій), на компенсацію вартості твердого палива для пенсіонерів, на компенсацію витрат на поховання членів сім`ї працівника тощо.
Всі вищезазначені додаткові виплати не передбачені чинним законодавством для залізничників, а тільки умовами колективного договору товариства. Обставини, за яких проводяться виплати залежать від особистих життєвих обставин працівника та направлені на посилення соціального захисту працівника-залізничника та зниження захворюваності серед працівників.
Обсяг заробітної плати найманого працівника становлять винагорода за виконану роботу, про що йдеться у ст. 94 Кодексу і ст. 1 Закону, та гарантовані державою виплати, передбачені у ст. 12 Закону, таке офіційне тлумачення дано Рішенням Конституційного Суду України від 15.10.2013 р. N 8-рп/2013.
Таким чином, матеріальна допомога на оздоровлення, одноразова матеріальна допомога при звільнені вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію, одноразова додаткова матеріальна допомога за сумлінну працю на залізничному транспорті, грошова винагорода до ювілейних дат не входить до структури основної та додаткової заробітної плати, так як не залежить від виконаної роботи та її результатів, особливих чи шкідливих умов праці, а є іншою виплатою, передбаченою внутрішнім нормативом самого підприємства.
Відтак, як матеріальна допомога на оздоровлення, так і інші виплати згідно колективного договору, відносяться до інших виплат.
Аналізуючи зміст ч. 2 ст. 233 КЗпП України, можна зробити висновок, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору та відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, і не залежить від здійснення роботодавцем нарахування таких виплат.
Однак, оскільки до заробітної плати не відносяться матеріальна допомога на оздоровлення, грошова винагорода з нагоди ювілею та грошова винагорода за сумлінну працю на залізничному транспорті, вагомий особистий внесок у його розвиток, а тому, до позовних вимог позивача застосовується строк визначений ст. 233 КЗпП України.
Позивач стверджує, що йому не було вчасно виплачено одноразову матеріальну допомогу на оздоровлення.
Матеріальна допомога при звільнені, матеріальна допомога на оздоровлення, грошова винагорода до ювілейних дат не входить до заробітної плати (основної та додаткової), належить до інших виплат, згідно ст. 233 КЗпП України строк в який працівник міг звернутися із заявою про вирішення такого трудового спору є тримісячним з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
Заява про надання матеріальної допомоги на оздоровлення за 2023 рік подана позивачем до адміністрації - 02 січня 2023 року, за 2024 рік - подана 01 лютого 2024 рік (Заяви містяться в матеріалах справи).
Таким чином, тримісячний строк на право звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду для такої вимоги для неї закінчився відповідно 02 квітня 2023 року та 01 травня 2024 року.
Позивач звернувся до суду з позовом 23 квітня 2026 року, вже після кого як тримісячний строк звернення до суду сплинув.
Згідно зі ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (ст. 116), минуло не більше одного року.
В нашому випадку минуло більше одного року.
Крім того, Позивачем не заявлено клопотання про поновлення строку на звернення до суду за захистом порушених трудових прав.
В абзаці 1 пункту 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що встановлені ст. 228, 223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.
Оскільки строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін, тому у кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Указана судова практика є незмінною.
Для такої категорії трудових спорів встановлено спеціальне правило обрахунку початку строку виникнення права на звернення до суду, відмінне від загального правила, за яким виникнення цього права пов`язується з моментом, коли працівник дізнався або за всіма обставинами повинен був дізнатися про порушення свого права.
Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору є складовою механізму реалізації права на судовий захист та однією із основних гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин.
Перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом «ex officio», незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішені судом цивільного спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторони у спорі.
Подібний правовий висновок викладений у Постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 751/1198/18 (провадження № 61-5845св19), від 03 жовтня 2022 року у справі № 204/1724/20 (провадження № 61-18714св20).
Встановлено, що позивач пропустив строк на звернення до суду з цим позовом та при цьому не навів будь-яких поважних підстав щодо його пропуску.
Строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються.
У статті 234 КЗпП України не наведено переліку поважних причин для поновлення строку звернення з заявою про вирішення спору, оскільки їх поважність має визначається в кожному випадку, залежно від конкретних обставин. Поважними причинами пропуску строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.
В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 вересня 2015 року у справі № 2-5151/09 вказано, що у кожному випадку суд повинен з урахуванням конкретних обставин пропуску строку оцінити доводи, що наведені в обґрунтуванні клопотання про його поновлення, та зробити мотивований висновок щодо поважності чи неповажності причин пропуску строку. За висновком суду касаційної інстанції суд має з`ясовувати не лише причини пропуску строку, а й усі обставини, права та обов`язки сторін. Відповідно до пункту 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.
Причина пропуску строку може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам:
1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк;
2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк;
3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено;
4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.
Даний висновок зроблений Верховним судом у постанові від 29.09.2022 року у справі № 500/1912/22.
Поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом. У свою чергу, поважною може бути визнано причину, яка носить об`єктивний характер, та з обставин незалежних від сторони унеможливила звернення до суду з позовом.
Поважними причинами пропуску строку визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулася з позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами. Про це нагадав Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду при розгляді справи № 360/4485/19 (постанова від 23 грудня 2020 року).
Поважними причинами пропуску процесуальних строків (ЦПК) є обставини непереборної сили, які є об`єктивно непереборними і не залежать від волі особи. Ці причини пов`язані з істотними перешкодами, які унеможливили своєчасне вчинення процесуальної дії, і мають бути підтверджені належними доказами.
До таких причин належать: тривала хвороба, перебування за кордоном, затримання, тримання під вартою, відбування покарання, обмеження свободи пересування внаслідок дії закону або судового рішення, а також обставини, що виникли внаслідок воєнного стану (наприклад, військові дії), епідемії, стихійні лиха, тощо).
Рішення про поважність причин приймає Суд за власним розсудом. Позивачеві необхідно подати докази для підтвердження поважної причини.
Позивачем не заявлено клопотання про поновлення строку на звернення до суду за захистом порушених трудових прав.
Таким чином, в задоволенні позовних вимог слід відмовити, оскільки ним не доведено факт поважності порушення строку звернення до суду (а.с. 91-94).
Також відповідачем поданий відзив, у якому просить відмовити у задоволенні вимог вказавши таке (а.с. 53-65).
Щодо умов Колективного договору
В АТ «Укрзалізниця», зокрема в регіональній філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця» діє Колективний договір укладений між Державним територіально-галузевим об`єднанням «Південно-Західна залізниця» і Дорожнім комітетом профспілки Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця» на 2001 - 2005 роки, пролонгований на 2006 - 2026 роки із змінами та доповненнями.
Згідно п. 3.10. зазначеного Колективного договору «Працівникам філії, які безперервно пропрацювали у підрозділах АТ «Укрзалізниця» не менше 6 місяців та подали письмову заяву, надавати один раз у календарному році матеріальну допомогу на оздоровлення, як правило, разом із наданням щорічної відпустки, у розмірі шести прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених Законом на перше січня звітного року...
Матеріальну допомогу на оздоровлення надавати згідно з Порядком надання щорічної матеріальної допомоги на оздоровлення працівникам регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця», який є додатком до цього колективного договору. (Ця норма вступає в дію з 01.01.2022)». 
Згідно додатку до п. 3.10 Колективного договору визначено Порядок надання щорічної матеріальної допомоги на оздоровлення працівникам регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця» (додається).
Відповідно до якого матеріальна допомога на оздоровлення надається працівникам регіональної філії один раз у календарному році на підставі поданої заяви, як правило, при наданні щорічної відпустки не менше 14 календарних днів (п.3.1).
Колективним договором між адміністрацією виробничого підрозділу Конотопська дистанція сигналізації та зв`язку регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця» та профспілковим комітетом первинної профспілкової організації Конотопської дистанції сигналізації та зв`язку п. 3.10. передбачено «Працівникам філії, які безперервно пропрацювали у підрозділах АТ «Укрзалізниця» не менше 6 місяців та подали письмову заяву, надавати один раз у календарному році матеріальну допомогу на оздоровлення, як правило, разом із наданням щорічної відпустки, у розмірі шести прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених Законом на перше січня звітного року».
Щодо призупинення здійснення працівникам залізниці додаткових виплат, передбачених галузевою угодою та колективними договорами
Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №64/2022, затвердженим Законом України № 2102-ІХ від 24.02.2022, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. У подальшому строк дії воєнного стану неодноразово продовжувався шляхом внесення відповідних змін до вказаного Указу.
Пунктом 3 даного Указу Президента визначено, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
Право на працю та отримання за неї винагороди визначено ст. 43 Конституції України.
Отже, Указ Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №64/2022, затверджений Законом України № 2102-ІХ від 24.02.2022, передбачає можливість обмеження такого права в умовах введеного воєнного стану.
Питання правомірності введення державою окремих обмежень під час дії воєнного стану, в тому числі й з урахуванням міжнародних договорів, роз`яснено й у постанові Верховного Суду від 01.12.2022 у справі № 580/2869/22. З огляду на запровадження в Україні воєнного стану, колегія суддів Верховного Суду звертає увагу на деякі аспекти міжнародних та національних гарантій захисту прав людини і громадяни.
Так, відповідно до статті 15 Європейської конвенції з прав людини (1951 року, Конвенцію ратифіковано Законом № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року) «Відступ від зобов`язань під час надзвичайної ситуації» під час війни або іншої суспільної небезпеки, яка загрожує життю нації, будь-яка Висока Договірна Сторона може вживати заходів, що відступають від її зобов`язань за цією Конвенцією, виключно в тих межах, яких вимагає гострота становища, і за умови, що такі заходи не суперечать іншим її зобов`язанням згідно з міжнародним правом.
Згідно зі статтею 4 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права (ратифіковано Указом Президії Верховної Ради Української РСР № 2148-VIII від 19 жовтня 1973 року) під час надзвичайного становища в державі, при якому життя нації перебуває під загрозою і про наявність якого офіційно оголошується, держави-учасниці цього Пакту можуть вживати заходів на відступ від своїх зобов`язань за цим Пактом тільки в такій мірі, у якій це диктується гостротою становища, при умові, що такі заходи не є несумісними з їх іншими зобов`язаннями за міжнародним правом і не тягнуть за собою дискримінації виключно на основі раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії соціального походження. Це положення не може бути підставою для якихось відступів від статей 6 (право на життя), 7 (заборона катування), 8 (заборона рабства), 11 (заборона позбавлений волі на тій лише підставі, що особа не в змозі виконати якесь договірне зобов`язання), 15 (заборона зворотної дії в часі закону, який визначає кримінальну відповідальність), 16 (право на невідчужувану правосуб`єктність) і 18 (свобода думки та совісті).
При цьому обмеження прав людини і громадянина під час війни може бути цілеспрямованим і масовими, однак очевидним є те, що в умовах воєнного стану підстави для його виправдання є іншими ніж у мирний час. Питання оцінки таких обмежень обумовлюються, серед іншого, тим, що у військовий час органи державної влади з метою здійснення оборони держави можуть надавати перевагу аргументам, які обумовлюють посилення обороноздатності (потреби оборони), а не тим, які націлені на індивідуальні права (постанова Верховного Суду від 01.12.2022 у справі № 580/2869/22).
Так, АТ «Укрзалізниця» є товариством, що має стратегічне значення для економіки і безпеки держави у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 04.03.2015 №83 «Про затвердження переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави».
З перших днів війни АТ «Укрзалізниця» здійснює перевезення гуманітарних вантажів, військової техніки та озброєння, забезпечує вагомий внесок у спільну перемогу над ворогом. У зв`язку з необхідністю відновлення пошкодженої та знищеної ворогом інфраструктури АТ «Укрзалізниця» понесла величезні витрати, гуманітарні евакуаційні перевезення, що здійснювалися АТ «Укрзалізниця» на безоплатній основі, також потребували значних коштів.
Від початку повномасштабного вторгнення всі сили та ресурси АТ «Укрзалізниця» в умовах війни спрямовані виключно на забезпечення життєдіяльності та обороноздатності країни.
Військова агресія російської федерації проти України призвела до значних руйнувань залізничної інфраструктури, втрати майна та активів Товариства.
Проте, АТ «Укрзалізниця», в умовах збройної агресії, забезпечити працівників всіма соціальними гарантіями, що передбачені колективними договорами структурних підрозділів, не мала змоги.
14.03.2022 правлінням АТ «Укрзалізниця» прийнято рішення (протокол № Ц-54/31 Ком.т.) про деякі питання оплати праці працівників АТ «Укрзалізниця.
Зокрема, п. 1.1.4 вказаного рішення вирішено на період дії правового режиму воєнного стану в Україні керівникам регіональних філії, філії, структурних (виробничих) підрозділів, апарату управління АТ «Укрзалізниця» забезпечити реалізацію наступного заходу: інші додаткові виплати, що передбачені Галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги, призупинити.
Виняток складає матеріальна допомога на лікування та поховання, а також інші види матеріальної допомоги згідно рішень правління, роз`яснення щодо нарахування та виплати яких буде надано додатково директором з управління персоналом та соціальної політики.
Приймаючи рішення від 14.03.2022 (протокол № Ц-54/31 Ком.т.), правління АТ «Укрзалізниця» отримало погодження Професійної спілки залізничників і транспортних будівельників України (копія проекту рішення з погодженням Цпроф. додається). Рішення про призупинення виплати матеріальної допомоги є спільним рішенням роботодавця та працівників, направленим на стабілізацію роботи Товариства та забезпечення мінімально необхідних соціальних гарантій працівників в умовах воєнного стану.
Відповідно до ст. 2 ЗУ «Про функціонування єдиної транспортної системи України в особливий період», основними завданнями єдиної транспортної системи України в особливий період є: забезпечення потреб Збройних Сил України та інших військових формувань, народного господарства і цивільної оборони в перевезеннях; своєчасна поставка в повному обсязі технічно справних, у тому числі й переобладнаних, транспортних засобів Збройним Силам України та іншим військовим формуванням відповідно до мобілізаційних завдань; проведення ремонту транспортних засобів, що належать або передані Збройним Силам України та іншим військовим формуванням, а також тих, що залишаються після передачі Збройним Силам України та іншим військовим формуванням; технічне прикриття та відбудова найважливіших об`єктів і споруд оборонного значення; виробництво промислової продукції військового та загального призначення, необхідної для функціонування транспорту.
Відповідно до ч. 6 ст. 9 даного Закону, із запровадженням в державі особливого періоду підприємства (об`єднання), установи та організації транспорту і транспортної інфраструктури незалежно від форм власності переходять на режим роботи в особливий період. Їх керівники несуть персональну відповідальність за виконання мобілізаційних завдань і функціонування підприємств (об`єднань), установ та організацій в особливий період.
Згідно ст. 7 ЗУ «Про функціонування єдиної транспортної системи України в особливий період», фінансування заходів щодо підготовки функціонування транспорту в особливий період здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України, бюджету Автономної Республіки Крим та місцевих бюджетів. Матеріально- технічне забезпечення єдиної транспортної системи України в особливий період здійснюється за рахунок державних резервів, які створюються і утримуються на підприємствах (об`єднаннях), в установах та організаціях, що входять до сфери управління центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту, а також підприємств (об`єднань), установ і організацій як транспорту, так і тих, діяльність яких пов`язана з будівництвом та експлуатацією транспортних комунікацій незалежно від форм власності.
Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 24.02.2022 № 181-р затверджено план запровадження та забезпечення здійснення заходів правового режиму воєнного стану в Україні. Пунктом 24 зазначеного плану на період воєнного стану визначено такий захід, як забезпечення живучості (інституційної спроможності та фінансової стабільності) АТ «Укрзалізниця» як головного об`єкта національної економіки у сфері залізничної логістики для безперебійного функціонування в умовах воєнного стану та виконання завдань і замовлень органів державної влади та органів військового управління, зокрема: надання товариству державного фінансування для забезпечення фінансової ліквідності та спроможності виконання завдань і замовлень органів державної влади і органів військового управління.
Постановою Кабінету Міністрів України від 03.03.2022 № 193 з метою забезпечення належного функціонування АТ «Укрзалізниця» виділено кошти з резервного фонду державного бюджету.
Відповідно до ч. 1 ст. 24 Бюджетного кодексу України, резервний фонд бюджету формується для здійснення непередбачених видатків, що не мають постійного характеру і не могли бути передбачені під час складання проекту бюджету. Порядок використання коштів з резервного фонду бюджету визначається Кабінетом Міністрів України.
Враховуючи наведені нормативно-правові акти, Товариство мало терміново вжити заходів щодо призупинення ряду виплат, на які Товариство не мало власних коштів, так як здійснювало ряд безкоштовних перевезень (евакуація населення, перевезення гуманітарних та військових вантажів тощо) та не отримувало прибутку і не мало правових підстав витрачати кошти резервного фонду на такі виплати, які не мали непередбачуваного характеру.
Отже, зважаючи на ситуацію в державі, з метою стабілізації фінансово-економічного становища товариства, збереження трудового колективу та своєчасної виплати заробітної плати виникла необхідність запровадження окремих обмежувальних заходів тимчасово на період дії правового режиму воєнного стану та до нормалізації ситуації в товаристві.
Відповідно до ч. 2 ст. 15 ЗУ «Про залізничний транспорт», особливості умов праці, соціально-побутового і житлового забезпечення, режиму робочого часу та часу відпочинку окремих категорій працівників залізничного транспорту загального користування, робота яких безпосередньо пов`язана з рухом поїздів, встановлюються АТ «Укрзалізниця» згідно з чинним законодавством України за погодженням з галузевими профспілками.
В АТ «Укрзалізниця» діє більше 448 колективних договорів, сторонами яких є профспілки, які входять до складу Професійної спілки залізничників і транспортних будівельників України.
Підпункт 1.1.4 п. 1.1 рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022 (протокол № Ц-54/31 Ком.т.) було погоджено Профспілкою залізничників і транспортних будівельників України, яка діє в галузі та є стороною Галузевої угоди та профспілкою, до складу якої входить ряд первинних профспілкових організацій та яка об`єднує найбільшу кількість працівників АТ «Укрзалізниця».
Враховуючи відсутність в АТ «Укрзалізниця» одного колективного договору, та з огляду на те, що кількість колективних договорів становить 448, погодження підпункту 1.1.4 п. 1.1 рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022 (протокол № Ц-54/31 Ком.т.) з Профспілкою залізничників і транспортних будівельників України, без окремого погодження з кожною із профспілок, які входять до її складу та які підписали ці 448 колективні договори відповідає ст. 97 КЗпП України.
Згідно ст. 11 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (в редакції, чинній з 24.03.2022 по 13.09.2025), на період воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути зупинена за ініціативою роботодавця.
Зі змісту даної норми вбачається, що для реалізації роботодавцем права на зупинення окремих положень колективного договору необхідна ініціатива роботодавця, тобто активна дія. При цьому, форма вираження такої активної дії Законом не визначена.
Згідно листа № ЦЦУП-10/195 від 25.03.2022 (лист додається), на період дії правового режиму воєнного стану в Україні, оголошеного Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 (зі змінами), відповідно до вимог Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15.03.2022 № 2136-ІХ та на виконання рішення правління від 14.03.2022 №Ц-45/31 Ком.т. керівникам структурних підрозділів апарату управління АТ «Укрзалізниця» та керівникам регіональних філій, філій направлено до виконання перелік кодів видів оплат, за якими проводитиметься нарахування на період дії правового режиму воєнного стану.
Згідно даного переліку, нарахування та виплата матеріальної допомоги на оздоровлення (вид оплати № 392), одноразової матеріальної допомоги працівникам, які виходять на пенсію вперше, в залежності від стажу роботи на залізничному транспорті відповідно до умов колективного договору (код виплати № 602) призупиняється на період дії воєнного стану з 24.03.22 відповідно до норм ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15.03.2022 № 2136- ІХ.
З наведеного вбачається, що призупинення роботодавцем передбаченої колективним договором виплати матеріальної допомоги, за якою працівник звернувся після 24.03.2022, повністю узгоджується зі ст. 11 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» згідно якої на період воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути зупинена за ініціативою роботодавця.
Пунктом 2 розділу «Прикінцеві положення» даного Закону регламентовано, що під час дії воєнного стану, діють обмеження та особливості організації трудових відносин, установлені цим законом.
Отже, положення ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану в Україні», які регулюють деякі аспекти трудових відносин інакше, ніж КЗпП України, мають пріоритетне застосування на період дії воєнного стану.
Системний аналіз законодавства свідчить про те, що дія ч. 1 ст. 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», якою роботодавцю надається право в односторонньому порядку зупиняти окремі положення колективного договору, поширюється на правовідносини, що виникли з 24 лютого 2022 року.
Таким чином, відповідно до ч.1 ст.11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15 березня 2022 року, дія якого поширюється на правовідносини, що виникли з 24 лютого 2022 року, роботодавцю надається право в односторонньому порядку зупиняти окремі положення колективного договору на період воєнного стану.
Тобто, дія призупинення виплат була здійснена на легітимних підставах і у встановлений спосіб.
Оскільки виплати, які є предметом спору у даній справі передбачені колективним договором, їх призупинення відповідає положенням статті 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Вказаний Закон є чинним, не скасований, не визнаний неконституційним, а тому підлягає застосуванню до спірних правовідносин.
Тому, керуючись ст. 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» та рішенням правління АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022 (протокол № Ц-54/31 Ком.т) керівниками регіональної філії, філії, структурних (виробничих) підрозділів, апарату управління призупинялись працівникам виплати матеріальної допомоги, які передбачені Галузевою угодою та колективними договорами.
У зв`язку з тим, що воєнний стан в Україні введено з 24.02.2022, то саме з вказаної дати у роботодавців і виникло право на призупинення дії положень колективного договору.
Відповідно до ч. 1 ст. 14 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у межах своєї діяльності професійні спілки повинні максимально сприяти забезпеченню обороноздатності держави та забезпечувати громадський контроль за мінімальними трудовими гарантіями, передбаченими цим Законом.
Відповідно до п. 3.7.5 Галузевої угоди між Державною адміністрацією залізничного транспорту України та профспілками на 2002-2006 роки, документи з соціально-економічних та трудових питань, які стосуються інтересів працівників галузі, приймати за погодженням відповідних профспілкових організацій.
Рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022 (протокол № Ц-54/31 Ком.т) було погоджено Профспілкою залізничників і транспортних будівельників України, яка є стороною Галузевої угоди та профспілкою, до складу якої входить ряд первинних профспілкових організацій та яка об`єднує найбільшу кількість працівників АТ «Укрзалізниця».
Рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022 (протокол № Ц-54/31 Ком.т) це локальний акт, яким врегульовано питання оплати праці та інших виплат всіх працівників відповідача в період воєнного стану, який у відповідності до п. 3.7.5 Галузевої угоди між Державною адміністрацією залізничного транспорту України та профспілками на 2002-2006 роки був погоджений з Профспілкою залізничників та транспортних будівельників України.
У подальшому, після зменшення гуманітарних, евакуаційних безоплатних перевезень, рішенням правління АТ «Укрзалізниця» 24 жовтня 2022 року (витяг з протоколу № Ц-54/90 від 24 жовтня 2022 року) (додається) було ухвалено рішення про часткове відновлення виплат працівникам передбачених колективними договорами, а саме: «здійснити нарахування та виплату працівникам «АТ Укрзалізниця», які звільнилися/будуть звільнені у період з лютого 2022 року одноразової матеріальної допомоги залежно від стажу роботи в галузі при звільненні працівників вперше з роботи у зв`язку із виходом на пенсію та додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті відповідно до пункту 3.2.21 Галузевої угоди, виплати яких були призупинені відповідно до підпункту 1.1.4 пункту 1.1 рішення правління від 14 березня 2022року. Нарахування та виплату матеріальної допомоги зазначеної у п. 13.1 цього рішення, проводити в хронологічній послідовності відповідно до її виникнення, починаючи з листопада 2022 року, згідно з графіком погашення, який буде затверджено та доведено додатково директором з управління персоналом та соціальної політики або особою, яка виконує обов`язки директора з управління персоналом та соціальної політики.
На підставі даного рішення 05.09.2023 року та 06.12.2023 року директором з управління персоналом та соціальної політики АТ «Укрзалізниця» затверджено графіки виплати працівникам АТ «Укрзалізниця» одноразової матеріальної допомоги при виході на пенсію згідно з пунктом 3.2.21. Галузевої угоди, згідно яких працівникам, які вперше звільнилися з роботи у зв`язку з виходом на пенсію в березні 2023 року відповідні виплати провести в грудні 2023 року, і т.д. (графіки додаються).
Аналогічне рішення було й на 2023 рік – рішення правління АТ «Укрзалізниця» 17.07.2023 року (витяг з протоколу № Ц-85/44 від 17.07.20232). Аналогічне рішення було й на 2024 рік - рішенням правління АТ «Укрзалізниця» 14.10.2024 року (витяг з протоколу № Ц-82/63 від 14.10.2024). (рішення додаються)
До того ж, рішенням правління АТ «Укрзалізниця» 27.06.2024 (витяг з протоколу № Ц-82/39 від 27.06.2024 року),(додається) починаючи з 01.07.2024 зупинено дію окремих положень колективних договорів АТ «Укрзалізниця», регіональних філій, філій та їх структурних (виробничих) підрозділів, якими передбачено надання матеріальної допомоги на оздоровлення та передбачено нарахування матеріальної допомоги на оздоровлення працівникам АТ «Укрзалізниця» в єдиному розмірі мінімальної норми, передбаченої Галузевою угодою між Державною адміністрацією залізничного транспорту України та профспілками - 30% місячної тарифної ставки (посадового окладу).
Звертаю увагу суду на тимчасовість зупинення окремих видів виплат, передбачених колективним договором, яка полягає в тому, що у працівників АТ «Укрзалізниця» зберігається право на їх отримання, а його реалізація відкладається до закінчення дії правового режиму військового стану, або до прийняття окремих рішень правлінням АТ «Укрзалізниця».
Відповідач не відмовляв Позивачу у виплаті матеріальних допомог згідно колективного договору (право Позивача на відповідні виплати не порушене), а лише відтермінував реалізацію цих виплат, відповідно до повноважень наданих відповідачу Законом.
Крім того ж, на виконання протоколу засідання штабу АТ «Укрзалізниця» з ефективності від 28.03.2025 № Ц-1-1.5-25/47-25 щодо розроблення плану дій з операційної ефективності АТ «Укрзалізниця» та у зв`язку з проведенням заходів щодо оптимізації витрат для забезпечення фінансової стабільності товариства починаючи з 01.04.2025 та до окремого рішення керівництва виплати призупинено. (лист додається)
Призупинення зазначених виплат - це тимчасові, превентивні дії для забезпечення сталої роботи товариства. Збережено право на отримання основної та додаткової матеріальної допомоги при звільненні на пенсію на період дії воєнного стану та протягом двох місяців починаючи з дати припинення або скасування режиму воєнного стану.
При стабілізації фінансового стану товариства зазначені виплати будуть відновлені першочергово.
Тобто, призупинення виплат, в тому числі матеріальної допомоги, було здійснене на повністю легітимних підставах і у встановлений діючим законодавством спосіб.
Крім того, вищезазначене доводить хибність висновку Позивача про те, що призупинення інших додаткових виплат, що передбачені Галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги при виході на пенсію, матеріальної допомоги на оздоровлення та грошової допомоги з нагоди ювілею відбулося виключно на підставі рішення правління АТ «Укрзалізниця» № Ц-54/31 Ком.т. від 14 березня 2022 року, так як відповідач обґрунтовував правомірність своїх заперечень не лише на цьому рішенні, а й на інших, вище перелічених актах.
На підтвердження своєї добросовісної поведінки та виконання умов Колективного договору Товариство вживає заходи щодо виплати матеріальної допомоги на оздоровлення за період 2022-2023 роки, за період дії рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022 (протокол № Ц-54/31 Ком.т.), яким АТ «Укрзалізниця» призупинило здійснення працівникам залізниці додаткових виплат, передбачених галузевою угодою та колективними договорами на період дії правового режиму воєнного стану в Україні.
Так, рішенням правління АТ «Укрзалізниця» від 30.12.2024 (протокол № Ц-82/89 Ком.т.) ухвалено здійснити нарахування та виплату матеріальної допомоги на оздоровлення працівникам АТ «Укрзалізниця» за 2022 рік відповідно до діючих у підрозділах колективних договорів в межах визначених сум.
Це дало змогу виплатити матеріальну допомогу на оздоровлення майже за перше півріччя 2022 року. Тобто, попри руйнування інфраструктури внаслідок збройної агресії, скрутне становище Товариства, при зменшенні обсягів перевезень, Товариство, в межах своїх можливостей, поступово виплачує матеріальну допомогу на оздоровлення в порядку черговості.
Щодо вимог про стягнення одноразової матеріальної допомоги при звільнені вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію.
При звільненні Позивача в наказі «Про припинення трудового договору (контракту)» від 20.01.2026 № 8/ос було зазначено «З виплатою одноразової грошової допомоги у розмірі п`яти середньомісячних заробітків та п`яти додаткових середньомісячних заробітків передбачених змінами та доповненнями до колективного договору р.8 п.12 та …… після отримання окремого рішення керівництва АТ «Укрзалізниця».
Даний наказ Позивачем не оскаржувався.
Оскільки, на дату звільнення окремого рішення керівництва АТ «Укрзалізниця» про виплату чи відновлення виплати матеріальних допомог передбачених Колективним договором не було, тому фактичного нарахування цих коштів Позивачу у день звільнення не відбулось.
Звертають увагу суду на тимчасовість зупинення окремих видів виплат, передбачених колективним договором, яка полягає в тому, що у працівників АТ «Укрзалізниця» зберігається право на їх отримання, а його реалізація відкладається до закінчення дії правового режиму військового стану, або до прийняття окремих рішень правління АТ «Укрзалізниця». 
Таким чином, Позивачу буде виплачена матеріальна допомога при звільнені в розмірах передбачених Колективним договором.
Враховуючи, що Відповідач не відмовляв Позивачу у виплаті передбаченої колективним договором матеріальної допомоги, виплата якої відповідно до вимог ст. 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» на період дії воєнного стану (який на даний час продовжується) Відповідачем призупинена, тому безпідставним є твердження позивача про нібито порушення його трудових прав з оплати праці гарантованих колективним договором та ст. 18 КЗпП України.
Виплата матеріальної допомоги та інших додаткових виплат роботодавцем саме призупинена, а не відмінена, Позивачу не відмовлено у такій виплаті.
Після поновлення виплат матеріальної допомоги та інших додаткових виплат, такі виплати, передбачені колективними договорами філій залізниці, будуть виплачені усім працівникам, у тому числі Позивачу.
Звертаю увагу суду, що правова позиція з даного питання також викладена у постанові Вінницького Апеляційного суду від 24.08.2023 року у справі № 133/545/23, що є аналогічною даній справі.
Зокрема апеляційний суд у даній постанові зазначає: «Пунктом другим розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» регламентовано, що під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, установлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Отже, положення Законом України «Про правовий режим воєнного стану», які регулюють деякі аспекти трудових відносин інакше, ніж КЗпП України, мають пріоритетне застосування на період дії воєнного стану.
Відповідно до статті 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» на період воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути зупинена за ініціативою роботодавця.
З копії витягу з протоколу № Ц-54/31 Ком.т. засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 14 березня 2022 року вбачається, що на період дії правового режиму воєнного стану в Україні призупинені виплати, передбачені Галузевою угодою, колективними договорами, зокрема, у пункті 1.1.4 вказано: «....додаткові виплати, що передбачені Галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів, зокрема, матеріальної допомоги, призупинити. Виняток складає матеріальна допомога на лікування та на поховання, а також інші види матеріальної допомоги згідно рішень правління, роз`яснення щодо нарахування та виплата яких буде надано додатково директором з управління персоналом та соціальної політики». Оскільки виплати, які є предметом спору у даній справі, передбачені пунктом 3.10 Колективного договору між Державним територіально-галузевим об`єднанням «Південно-Західна залізниця» і Дорожнім комітетом профспілки залізничників і транспортних будівельників України на 2002-2005 роки, пролонгованого на 2006-2022 роки, їх призупинення відповідачем узгоджується із положенням статті 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Вказаний Закон є чинним, не скасований, не визнаний неконституційним, а тому підлягає застосуванню до спірних правовідносин. Питання правомірності введення державою окремих обмежень під час дії воєнного стану, у тому числі й з урахуванням міжнародних договорів, роз 'яснено й у постанові Верховного Суду від 01 грудня 2022 року у справі №580/2869/22. 
Таким чином виплати позивачці було призупинено, тому звернення з цієї підстави до суду не позбавляє ОСОБА_ 1 після закінчення воєнного стану звернутися до суду з такими вимогами у випадку, якщо відповідач не проведе із нею відповідний розрахунок».
Аналогічна правова позиція викладена в рішеннях Фастівського міськрайонного суду Київської області від 07.08.2023 у справі № 381/1794/23, Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 20.07.2023 у справі № 359/3684/23, Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 28.06.2023 у справі №177/1014/23.
Тобто виплата матеріальної допомоги була призупинена не з вини АТ «Укрзалізниця», а внаслідок дії форс-мажорних обставин.
Аналогічна правова позиція з даного питання також викладена у постанові Хмельницького Апеляційного суду від 08.06.2023 року у справі № 686/21964/22, у своїй постанові суд зазначає: «відповідно до висновку Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 року № 2024/02.02.71, військова агресія Російської Федерації проти України, яка стала підставою введення воєнного стану з 05 години 30 хвилин 24.02.2022 року строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 року №964/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» є форс-мажорними обставини (обставини непереборної сили). Враховуючи це, ТПП України підтверджує, що зазначені обставини з 24.02.2022 року до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких/-го настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили)».
Настання обставин непереборної сили не підлягає доказуванню Відповідачем, оскільки це є загально відома інформація. Зазначені обставини непереборної сили (військова агресія російської федерації проти України) засвідчені Торгово-промисловою палатою України 28.02.2022 документом № 2024/02.0-7.1 (додається), який також є у відкритому доступі на офіційній інтернет-сторінці Торгово-промислової палати України.
Таким чином, з початку воєнної агресії (з 24.02.2022 року) підприємство не могло нормально здійснювати роботу з причин, що від нього не залежали.
Оскільки, на дату звільнення та на дату звернення Позивача до суду окремого рішення керівництва АТ «Укрзалізниця» про виплату чи відновлення виплати матеріальних допомог передбачених Колективним договором не було, тому фактичного нарахування цих коштів Позивачу не відбулось.
У зв`язку із тим, що відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15 березня 2022 року, дія якого поширюється на правовідносини, що виникли з 24 лютого 2022 року, роботодавцю надається право в односторонньому порядку зупиняти окремі положення колективного договору.
Таким чином, інші додаткові виплати, передбачені Колективним договором Державного територіально - галузевого об`єднання «Південно - Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця» на 2001-2005 роки, пролонгованого на 2006-2025 роки були призупинені відповідно до рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 14 березня 2022 року (витяг з протоколу засідання правління АТ «Укрзалізниця» № Ц-54/31 від 14 березня 2022 року) , а згодом з 01.07.2024 відповідно до рішення від 27.06.2024 (протокол засідання № Ц-82/39 Ком.т.).
Оскільки у нашій країні з 24.02.2022 року запроваджено воєнний стан та відповідно до вимог статті 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», АТ «Укрзалізниця» тимчасово призупиняло виплати, передбачені галузевою угодою, колективними договорами, так як підприємство не могло нормально здійснювати роботу через воєнну агресію росії, тобто з причин, що від нього не залежали.
Отже, на підтвердження своєї добросовісної поведінки та виконання стабілізації фінансового стану Відповідача, зазначені виплати будуть відновлені першочергово, та Позивач отримає кошти передбачені їй у зв`язку з виходом на пенсію та за сумлінну працю на залізничному транспорті.
Щодо вимог про стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення за 2023,2024 роки.
Вимоги Позивача є безпідставними, враховуючи наступне.
Акціонерне товариство «Українська залізниця» (далі також Товариство) є юридичною особою, що утворене відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», постанови Кабінету Міністрів України від 25 червня 2014 р. № 200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця». Товариство утворено як публічне акціонерне товариство, 100 відсотків акцій якого закріплюються в державній власності, на базі Укрзалізниці, а також підприємств, установ та організацій залізничного транспорту загального користування, які реорганізовано шляхом злиття, згідно з додатком 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 25 червня 2014 р. № 200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця».
Акціонерне товариство «Українська залізниця» у розумінні ст.74 ГК України є державним комерційним підприємством.
Законодавством України виплата матеріальної допомоги на оздоровлення передбачена лише для деяких категорій працівників (педагогічні та науково-педагогічні працівники - стаття 57 Закону України «Про освіту», державні службовці - ст. 57 Закону України «Про державну службу», бібліотекарі — п. 3 постанови Кабінету Міністрів України від 22.01.2005 № 84 «Про затвердження Порядку виплати доплати за вислугу років працівникам державних і комунальних бібліотек», медичні та фармацевтичні працівники абзац третій пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 11.05.2011 №524 «Питання оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери», посадові особи місцевого самоврядування - постанова Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 № 268 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів»).
Отже, працівники Акціонерного товариства «Українська залізниця» в переліки працівників, яким виплачується матеріальна допомога на оздоровлення передбачена законодавством України не включені.
Виплата матеріальної допомоги на оздоровлення працівникам Відповідача передбачена колективними договорами Залізниці.
Позивач зазначає, що згідно п. 3.10 Колективного договору установлено обов`язок роботодавця надавати працівникам дирекції, один раз на рік матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі шести прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених Законом на день подання заяви. Отже, вимога Позивача до Відповідача про виплату йому матеріальної допомоги на оздоровлення не підлягає задоволенню, оскільки у нашій країні з 24.02.2022 року запроваджено воєнний стан та відповідно до вимог статті 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», АТ «Укрзалізниця» тимчасово призупинило виплати, передбачені галузевою угодою, колективними договорами, так як підприємство не може нормально здійснювати роботу через воєнну агресію росії, тобто з причин, що від нього не залежать.
В зв`язку з цим, як було зазначено раніше, рішенням правління АТ «Укрзалізниця» від 14 березня 2022 року (витяг з протоколу засідання правління АТ «Укрзалізниця» №Ц4/31 від 14 березня 2022 року) було призупинено здійснення працівникам залізниці додаткових виплат, передбачених галузевою угодою та колективними договорами, зокрема матеріальної допомоги на оздоровлення, на період дії правового режиму воєнного стану в Україні.
Винятком було визначено лише виплату матеріальної допомоги на лікування та поховання, а також інші види матеріальної допомоги згідно рішень правління.
Викладені обставини свідчать про те, що виконання Відповідачем обов`язку з виплати позивачу матеріальної допомоги на оздоровлення за 2023-2024 роки, згідно колективного договору, призупинено на час воєнного стану. Виконання цього обов`язку відновиться лише після закінчення або скасування воєнного стану.
Також звертаємо увагу суду, що Залізниця не є бюджетною організацією та жодним законом України виплата матеріальної допомоги на оздоровлення працівникам залізниці не передбачена, а лише визначена в колективних договорах відповідача, норми якого на період дії воєнного часу призупинені АТ «Укрзалізниця» відповідно до вимог статті 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».
Відповідач звертає увагу Суду і Позивача на те, що виплати було призупинено, у зв`язку із ситуацією яка діяла і діє на території України, а не відмовлено йому у їх виплаті.
Верховний Суд прив`язує до категорії заробітної плати виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством.
Однак, для працівників залізниці матеріальна допомога на оздоровлення не пов`язана з умовами трудового договору чи з державними гарантіями.
Так, відповідно статті 2 Закону України «Про оплату праці», яка визначає структуру 
заробітної плати, основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми (за особливі чи шкідливі умови праці тощо).
З вищевикладеного вбачається, що крім самого факту виконаної роботи, заробітна плата залежить від обставин виконання цієї роботи:
• об`єму виконаної роботи (згідно плану чи понад план),
• періоду виконання (в денний робочий час, в нічні часи, вихідні та святкові дні, терміново),
• часу виконання роботи (вчасно, згідно графіка, понад графік),
• умов виконання (шкідливі та особливі умови).
Отже, всі виплати, які входять до структури заробітної плати залежать від власне самого результату роботи та обставин її виконання.
Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).
Разом з тим, матеріальна допомога на оздоровлення ніяким чином не залежить ні від результатів праці, ні від умов виконання роботи. Виплачується незалежно від наявності чи відсутності шкідливих чи особливих умов праці. Матеріальна допомога на оздоровлення відноситься до інших виплат, як і виплати, передбачені Колективним договором АТ «Укрзалізниця»:
• при вступі працівника у шлюб,
• при народженні дитини у працівника підприємства,
• на компенсацію витрат на лікування працівника,
• працівникам-донорам (окремо від державних гарантій),
• при звільненні працівника в зв`язку із виходом на пенсію,
• до ювілейних дат (досягнення 60, 70, 80, 90 років),
• на компенсацію вартості твердого палива для пенсіонерів,
• на компенсацію витрат на поховання членів сім`ї працівника тощо.
Всі вищевказані додаткові виплати для залізничників, як і матеріальна допомога на оздоровлення, не передбачені чинним законодавством, а тільки умовами колективного договору підприємства. Обставини, за яких проводяться виплати залежать від особистих життєвих обставин працівника (пенсіонера підприємства) та направлені на посилення соціального захисту працівника-залізничника та зниження захворюваності серед працівників.
Таким чином, матеріальна допомога на оздоровлення не входить до структури основної та додаткової заробітної плати, так як не залежить від виконаної роботи та її результатів, особливих чи шкідливих умов праці, тобто не є заробітною платою, а є іншою виплатою, передбаченою внутрішнім нормативом самого підприємства.
Разом з тим, відповідно до п.3.1 Порядку надання щорічної матеріальної допомоги на оздоровлення працівникам регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця» матеріальна допомога на оздоровлення надається працівникам регіональної філії один раз у календарному році на підставі поданої заяви, як правило, при наданні щорічної відпустки не менше 14 календарних днів.
Виплата матеріальної допомоги на оздоровлення працівникам Залізниці призупинена на час дії воєнного стану, який продовжував діяти як на час подачі заяви позивача про виплату матеріальної допомоги на оздоровлення, так і на даний час, а виконання цього обов`язку відновиться після закінчення або скасування воєнного стану.
Нарахування суми матеріальної допомоги на оздоровлення Позивачу за 2023 рік та І-ше півріччя 2024 не відбулось, оскільки наразі такі виплати призупинені та не здійснюються у цілому нікому з працівників Залізниці.
З цих підстав, при звільненні Позивачу Позивача в наказі «Про припинення трудового договору (контракту)» від 20.01.2026 № 8/ос було зазначено «З виплатою 6 прожиткових мінімумів на оздоровлення за 2023 рік, 6 прожиткових мінімумів на оздоровлення за 2024 рік, передбачених п.3.10 зі змінами та доповненнями до колективного договору на 2001-2005 р.р, пролонгованого на 2006-2026 рр., після отримання окремого рішення керівництва АТ «Укрзалізниця». Даний наказ Позивач не оскаржував.
Оскільки, на дату звільнення та на дату звернення Позивачки до суду окремого рішення керівництва АТ «Укрзалізниця» про виплату чи відновлення виплати матеріальних допомог передбачених Колективним договором не було, тому фактичного нарахування цих коштів Позивачу у день звільнення не відбулось.
Отже, у цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки у нашій країні з 24.02.2022 року запроваджено воєнний стан та відповідно до вимог статті 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», АТ «Укрзалізниця» тимчасово призупиняло виплати, передбачені галузевою угодою, колективними договорами, так як підприємство не могло нормально здійснювати роботу через воєнну агресію росії, тобто з причин, що від нього не залежали.
Оскільки виплати передбачені Колективним договором призупинені, а не відмінені, то у цьому випадку Позивач передчасно звернувся до суду. Адже після відновлення та покращення фінансового стану Відповідача або при закінченні військового стану дані виплати будуть відновлені першочергово.
Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати розрахунку.
Необхідно зазначити, що Колективний договір не містить термінів виплати вказаних одноразових матеріальних допомог.
Статтею 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше як за шість місяців.
Головною підставою відповідальності роботодавця за несвоєчасний розрахунок при звільненні законодавець зазначає наявність його вини.
Отже, для застосування статті 117 КЗпП України та покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні необхідно встановити вину підприємства.
Рішенням правління АТ «Українська залізниця» від 14.03.2022 року (протокол №Ц-54/31) дійсно на період дії правового режиму воєнного стану в Україні працівникам залізниці призупинено інші додаткові виплати, передбачені Галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів, в тому числі, й виплату одноразової матеріальної допомоги при виході на пенсію.
АТ «Укрзалізниця» обґрунтовує вказане рішення тим, що з перших днів повномасштабної агресії російської федерації проти України АТ «Укрзалізниця» здійснювала гуманітарні евакуаційні перевезення на безоплатній основі, а також перевезення гуманітарних вантажів, військової техніки та озброєння, забезпечуючи вагомий внесок у спільну перемогу над ворогом, внаслідок чого несла великі фінансові збитки.
Про відсутність вини роботодавця у затримці виплати і його добросовісність свідчить і те, що невдовзі, у зв`язку зі зменшенням кількості евакуаційних (безкоштовних для пасажирів) потягів, і, як наслідок, зменшенням видатків та покращенням фінансового стану АТ «Українська залізниця», 24.10.2022 року прийнято рішення правління АТ «Українська залізниця» про здійснення нарахування та виплати працівникам, які звільнилися/ будуть звільнені у період з лютого 2022 року, одноразової матеріальної допомоги при звільненні, виплата якої була призупинена рішенням правління від 14.03.2022 року.
Тобто, виплати матеріальної допомоги були призупинені не з вини АТ «Укрзалізниця», а внаслідок дії форс-мажорних обставин.
Відповідно до висновку Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 року №2024/02.02.71, військова агресія російської федерації проти України, яка стала підставою введення воєнного стану з 05 години 30 хвилин 24.02.2022 року строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» є форсмажорними обставини (обставини непереборної сили). Враховуючи це, ТПП України підтверджує, що зазначені обставини з 24.02.2022 року до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/ обов`язком, виконання яких/-го настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).
Відповідач, в даному випадку, діяв з дотриманням норм чинного законодавства, враховуючи обставини, що склалися внаслідок військової агресії проти України та конкретні наслідки такої агресії.
Таким чином, вимога Позивача про виплату йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є незаконною, оскільки вина роботодавця - АТ «Укрзалізниця» в даному випадку відсутня.
Крім того, обраховуючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, Відповідач не погоджується із позицією Позивача про виплату такої суми, станом на день ухвалення рішення у справі.
Як зазначалось вище, згідно ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівнику сум у терміни, визначені ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше ніж за шість місяців.
Таким чином законодавець обмежив строк, за який роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові середній заробіток шістьма місяцями.
Саме тому, враховуючи правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 30 листопада 2023 року у справі № 380/19103/22, від 29 січня 2024 року у справі №560/9586/22, від 15 лютого 2024 року у справі № 420/11416/23, від 22 лютого 2024 року у справі № 560/831/23, від 29 лютого 2024 року у справі № 460/42448/22, період стягнення середнього заробітку у цій справі слід рахувати у межах шести місяців, визначених у редакції статті 117 КЗпП України.
Просять врахувати, що АТ «Укрзалізниця» знаходиться у вкрай незадовільному фінансовому становищі.
Окрім цього, звертають увагу суду, що стягнення з Відповідача коштів може потягти за собою певні негативні фінансові наслідки для останнього.
АТ «Укрзалізниця» включена до переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки та безпеки держави на підставі Постанови КМУ від 04.03.2015 за № 83 «Про затвердження об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки та безпеки держави».
Згідно Постанови КМУ від 09.10.2020 за № 1109 «Деякі питання об`єктів критичної інфраструктури» залізничний транспорт (що надає наступні послуги: пасажирські залізничні перевезення, вантажні залізничні перевезення, експлуатацію та технічне обслуговування залізниці, забезпечення роботи вокзалів та вузлових станцій) віднесено до переліку основних послуг критичної інфраструктури держави.
АТ «Укрзалізниця» є державною компанією, яка з 24.02.2022 несе фінансові витрати та позбавлена можливості отримувати прибуток внаслідок зменшення оплачуваних пасажирських та вантажних перевезень.
За 9 місяців 2025 року АТ «Укрзалізниця» зазнала 7,2 млрд грн збитків.
Головною причиною зниження доходів називають різке скорочення обсягів вантажоперевезень — за прогнозами, у 2025 році вони можуть знизитися до 165 млн. тонн, що становитиме лише половину показників 2021 року.
А тому покладення на АТ «Укрзалізниця» додаткових фінансових зобов`язань може негативно відобразитись на подальшому функціонуванні підприємства в умовах воєнного стану та виконання ним своїх основних завдань.
Водночас за своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не відноситься до неустойки та не є санкцією за невиконання грошового зобов`язання.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц (провадження № 14-323цс19) розтлумачила зміст статті 117 КЗпП України та сформулювала висновок, що відшкодування, передбачене цією нормою права, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаційний характер, а її заходи спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого (пункти 81, 82 постанови).
Розвиваючи цю тезу, Велика Палата Верховного Суду провела аналогію між відшкодуванням за статтею 117 КЗпП України та такими цивільно-правовими інститутами, як збитки та неустойка. Суд зазначив, що дійсний розмір збитків працівника від затримки розрахунку довести складно або неможливо. Тому законодавець з метою захисту інтересів постраждалої сторони встановлює правила, що дозволяють стягнути компенсацію у заздалегідь визначеному розмірі (середній заробіток) у спрощеному порядку, без необхідності доведення працівником точного розміру його втрат (пункти 83, 84, 86 постанови).
Таке правове регулювання подібне до інституту неустойки (статті 549-552 ЦК України), яка також є способом забезпечення виконання зобов`язання та компенсації втрат кредитора без доведення їх розміру. Водночас аби неустойка не набула ознак каральної санкції, цивільне законодавство надає суду право зменшити її розмір, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити (частина третя статті 551 ЦК України). Це право суду є проявом принципу пропорційності у цивільному праві (пункт 85 постанови).
Отже, ключовий висновок Великої Палати Верховного Суду полягає в тому, що виплата середнього заробітку за статтею 117 КЗпП України за своєю суттю є не штрафом чи каральною санкцією, а спеціальним видом компенсації очікуваних майнових втрат працівника. Саме така компенсаційна природа дозволяє застосувати загальні принципів права, зокрема пропорційності, та обґрунтовує можливість судового контролю за співмірністю розміру компенсації. Законодавчі положення, внесені Законом № 2352-ІХ, не змінили правової природи цього заходу відповідальності з компенсаційного на каральний.
Однак, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц дійшла висновку, що суд керуючись принципами співмірності, справедливості та пропорційності, може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Так Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27.04.2016 у справі за провадженням №6- 113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Ці критерії спрямовані на досягнення справедливого балансу між інтересами працівника, який має право на компенсацію, та інтересами роботодавця, аби відповідальність не була надмірною.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26.06.2019 у №761/9584/15-ц вказала, що для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за 2009-2015 року можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, повинен сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження свого рівня життя.
Більш того, обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України після 19.07.2022 Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин від 01.07.2022 №2352-ІХ, встановлює максимальну межу відповідальності роботодавця, але не скасовує необхідності застосування принципів розумності, справедливості та пропорційності при визначенні розміру компенсації.
Розглядаючи подібні спори після 19.07.2022, Суд повинен брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи (зокрема, розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо). Такі висновки зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2025 №489/6074/23.
Необхідно звернути увагу Суду, що середньозважені ставки кредитів у національній валюті за даними Національного банку України протягом лютого - липня 2026 року становитимуть 30,00-35,00% річних.
Період затримки виплати, тобто 6 місяців після звільнення за
період з 27.01.2026 по 26.07.2026 включно становить 181 календарний день.
Тобто, за умови отримання кредиту Позивачем у розмірі 220 893,50 грн (позовні вимоги Позивача 93 310,75+93310,75+16104,00+18168,00), при умові що Позивач взяв кредит за найбільшою процентною ставкою діючою протягом 6 місяців після звільнення, а саме 35,0% річних.
То за його користування протягом періоду 181 день, він сплатив би 38 338,64 грн процентів згідно наступного розрахунку:
(220 893,50 грн х 35,0% )річних : 365 днів = 211,82 грн х 181 днів = 38 338,64 грн.
Отже, саме така сума є пропорційна в якості середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, у урахуванням висновків зазначених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15- ц та від 08.10.2025 у справі № 489/6074/23.
Щодо строку звернення до суду
Позивачем пропущено строк для звернення до суду з даним позовом враховуючи наступне.
Так, відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених ч. 2 ст. 233 КЗпП України. (чинної на момент виникнення спірних правовідносин, а саме в 2023, 2024 роках).
Тобто, ст. 233 КЗпП України визначено строк звернення до суду з даним позовом -тримісячний строк з дня, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
Заява про надання матеріальної допомоги на оздоровлення за 2023 рік подана позивачем до адміністрації - 02 січня 2023 року, за 2024 рік - подана 01 лютого 2024 рік (Заяви містяться в матеріалах справи).
Таким чином, тримісячний строк на право звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду для такої вимоги для неї закінчився відповідно 02 квітня 2023 року та 01 травня 2024 року.
Позивач звернувся до суду з позовом 23 квітня 2026 року, вже після кого як тримісячний строк звернення до суду сплинув.
Згідно Порядку надання щорічної матеріальної допомоги на оздоровлення працівникам регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця» - матеріальна допомога надається, на підставі поданої заяви, як правило, при наданні щорічної відпустки не менше 14 календарних днів.
Позивач згідно наказів: від 18.04.2023 №144 перебував у відпустці терміном 4 кален.дні, від 01.05.2023 №193 перебував у відпустці терміном 4 кален.дні, від 08.09.2023 №701 перебував у відпустці терміном кален.день, від 24.11.2023 №894 перебував у відпустці терміном 5 кален.дні, від 13.03.2023 №116 перебував у відпустці терміном 4 кален.дні, від 05.06.2024 №407 перебував у відпустці терміном 6 кален.дні, від 27.11.2024 №923 перебував у відпустці терміном 9 кален.дні (накази додаються).
Звертають увагу суду, що Позивач заяви про надання йому матеріальної допомоги на оздоровлення при наданні щорічної відпустки не подавав, і щорічну відпустку терміном 14 днів не отримував.
В даних наказах в графі «Надання матеріальної допомоги на оздоровлення» - зазначено «НІ».
Позивач дані накази не оскаржував.
Крім того, у відповідності до вимог ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду.
Разом з тим, пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» визначено, що встановлений статтею 233 КЗпП України строк звернення до суду застосовується судом незалежно від заяви сторін.
Отже, установлений ст. 223 КЗпП України строк звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін, пропущення такого строку є самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.
Позивачем пропущено тримісячний строк звернення до суду, передбачений ст. 233 КЗпП України, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.
Таким чином, у відповідності до вимог ст. 233 КЗпП України, ст. 120, ст. 126 ЦПК України, вимога Позивача має бути судом залишена без задоволення саме з цих підстав.
Суд, ознайомившись з правовими позиціями сторін, дослідивши представлені докази дійшов такого висновку.
За приписами ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Згідно Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Акціонерне товариство «Українська Залізниця» є юридичною особою (а.с. 97-109). 
Відповідно до Положення про структурний (виробничий) підрозділ Конотопська дистанція сигналізації та зв`язку регіональної філії «Південно-Західна залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» (п. 1.4.) – дистанція є виробничим підрозділом регіональної філії «Південно-Західна залізниця акціонерного товариства «Українська залізниця», який не має статусу юридичної особи. Дистанція здійснює делеговані Регіональною філією функції, відповідно до мети, завдань та предмету діяльності Регіональної філії (а.с. 110-114).
Згідно витягу з Колективного договору Конотопської дистанції сигналізації та зв`язку Південно-Західної залізниці укладеного між адміністрацією і профспілковим комітетом, пролонгованого на 2006-2026 роки, підприємство взяло на себе наступні зобов`язання (а.с. 16-17):
- п. 3.10 працівникам філії, які безпосередньо пропрацювали у підрозділах АТ «Укрзалізниця» не менше 6 місяців та подали письмову заяву, надавати один раз у календарному році матеріальну допомогу на оздоровлення, як правило, разом із наданням щорічної відпустки, у розмірі шести прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених Законом на перше січня звітного року;
- п. 8.12 при звільненні працівників вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію за власним бажанням виплачувати одноразову матеріальну допомогу у розмірі 5 середньомісячних заробітків. У разі звільнення працівників за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію (за віком, за віком на пільгових умовах, за вислугу років) протягом двох місяців після настання цього права, виплачувати їм додаткову матеріальну допомогу за сумлінну працю на залізничному транспорті в таких розмірах при стажі роботи в галузі, зокрема для чоловіків понад 40 років 5 середньомісячних заробітків.
Відповідно до Наказу (Розпорядження) № 8/ос від 20.01.2026 року «Про припинення трудового договору (контракту)» ОСОБА_1 з 26.01.2026 року звільнена за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком за ст. 38 КЗпП України. Також у цьому Наказі зазначено про виплату одноразової грошової допомоги у розмірі п`яти середньомісячних заробітків та п`яти додаткового середньомісячного заробітку, передбачених змінами та доповненнями до колективного договору р.8 п.12 (стаж роботи в галузі 41 рік 05 місяців 13 днів) та 6 прожиткових мінімумів на оздоровлення за 2023 рік, шести прожиткових мінімумів на оздоровлення за 2024 рік, передбачених п. 3.10 змінами та доповненнями до Колективного договору на 2001-2005 р.р., пролонгованого на 2006-2026 р. після отримання окремого рішення керівництва АТ «Укрзалізниця» (а.с. 9).
Таким чином відповідачем не заперечувалося право позивача на отримання зазначених матеріальних допомог. Проте, такі виплати, не були здійсненні про що свідчить повідомлення про нараховані та виплачені суми ОСОБА_1 при звільненні (а.с. 12).
Як вбачається з витягу із протоколу № Ц-54/31 Ком.т. засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022 року, згідно з пп.1.1.4 п.1.1 протоколу - на період дії правового режиму воєнного стану в Україні, оголошеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, призупинено виплату інших додаткових виплат, що передбачені Галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги (а.с. 70).
Відповідно до розрахунку середньомісячна заробітна плата ОСОБА_1 становила 19592,59 грн., а середньоденна – 911,28 грн. (а.с. 11).
У статті 43 Конституції України закріплено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом, а згідно ст. 58 Конституції - закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Приписами ст. 14 Закону України «Про колективні договори і угоди» (далі Закон №3356-XII) унормовано, що зміни і доповнення до колективного договору, угоди протягом строку їх дії можуть вноситися тільки за взаємною згодою сторін в порядку, визначеному колективним договором, угодою. 
Положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємств незалежно від того, чи є вони членами профспілки, і є обов`язковими як для роботодавця, так і для працівників підприємства (ч. 1 ст. 9 Закону № 3356-XII).
За змістом ст. 10 КЗпП колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів.
Відповідно до ст. 13 КЗпП та ст. 7 Закону № 3356-XII зміст колективного договору визначається сторонами.
У колективному договорі встановлюються взаємні обов`язки роботодавця та працівника, зокрема, щодо встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати і інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій і т. д.). Колективним договором встановлюються додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії. Положення колективного договору розповсюджуються на всіх працівників підприємства, установи, організації та є обов`язковими для роботодавця та працівника (ст.ст. 13, 18 КЗпП).
У ч. 1 ст. 97 КЗпП визначено, що форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.
Умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними (ст. 9 КЗпП).
Згідно ст. 2 Закону України «Про оплату праці» до структури заробітної плати входить - основна заробітна плата. Це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців - додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій, - інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
За змістом ст. 47 КЗпП, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП.
Статтею 116 КЗпП передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті (ст. 117 КЗпП).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) виснувала, що належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими ЦК України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, який спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Згідно ч. 1 ст. 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15 березня 2022 року № 2136-IX на період воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути зупинена за ініціативою роботодавця.
Статтею 58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Крім того, постановою Верховного Суду від 05.02.2025 року у справі № 211/7338/23 залишено в силі рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області яким визнано незаконним та скасовано пункт 1.1.4 протокольного рішення № Ц-54/31 Ком.т засідання правління АТ «Українська залізниця» від 14.03.2022 року у частині призупинення додаткових виплат, що передбачені Галузевою угодою, Колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги.
Отже, посилання відповідача на це протокольне рішення, як підставу для відмови у позові, не заслуговує на уваги.
З огляду на викладене суд дійшов переконання про безпідставну невиплату ОСОБА_1 при звільненні одноразової матеріальної допомоги в розмірі п`яти середньомісячних заробітків, що становить 93310,75 грн., додаткової матеріальної допомоги в розмірі п`яти середньомісячних заробітків – 93310,75 грн., а також матеріальної допомоги на оздоровлення за 2023-2024 роки – 34272,00 грн. про виплату яких позивачка зверталася з відповідними заявами (а.с. 13, 14). 
Крім того, примусовому стягненню підлягає і середньомісячний заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за 63 дні в розмірі 57410,64 грн., що не перевищує загального розміру невиплаченої при звільненні заробітної плати, тобто є пропорційним.
Отже, позов підлягає задоволенню.
Водночас відхиляючи доводи відповідача суд вважає необхідним звернути увагу на таке.
Право на отримання позивачем спірних матеріальних допомог, їх розмір відповідач фактично не оспорює. Проте роботодавець вважає, що мав право прийняти рішення про відтермінування їх виплати, що є тимчасовим заходом, викликаним збройною агресією, для забезпечення сталої роботи товариства при цьому посилаючись на підпункт 1.1.4 пункту 1.1 протокольного рішення правління від 14.03.2022 № Ц-54/31 «Про деякі питання оплати праці працівників акціонерного товариства «Укрзалізниця».
Відповідно до статті 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у редакції, яка діяла на час спірних відносин, було передбачено, що на період воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути зупинена за ініціативою роботодавця.
Однак, як вже зазначалося вище, наведений Закон набрав чинності 24.03.2022 року, а тому відповідно до вимог статті 58 Конституції України його положення не могли застосовуватись відповідачем під час прийняття рішення правління від 14.03.2022 № Ц-54/31 «Про деякі питання оплати праці працівників акціонерного товариства «Укрзалізниця» в частині призупинення здійснення матеріальних допомог, визначених Галузевими угодами та колективними договорами. Д того ж постановою Верховного Суду від 05.02.2025 року у справі № 211/7338/23 залишено в силі рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23.02.2024 року, яким визнано незаконним та скасовано пункт 1.1.4 протокольного рішення № Ц-54/31 Ком.т засідання правління АТ «Українська залізниця» від 14.03.2022 року у частині призупинення додаткових виплат, що передбачені Галузевою угодою, Колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги.
До відзиву на позов відповідач до суду, окрім копії протокольного рішення правління від 14.03.2022 № Ц-54/31, надав копію протокольного рішення засідання правління АТ «Українська залізниця» № Ц-82/39 Ком.т від 27 червня 2024 року «Про деякі питання впорядкування виплати матеріальної допомоги на оздоровлення в період дії правового режиму воєнного стану» (а.с. 74), за яким:
- на період дії правового режиму воєнного стану в Україні, уведеного Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022, починаючи з 01.07.2024 зупинено дію окремих положень колективних договорів АТ «Укрзалізниця», регіональних філій, філій та їх структурних (виробничих) підрозділів, якими передбачено надання матеріальної допомоги на оздоровлення (підпункт 1.1).
Тобто за змістом цього рішення правління Товариства зупинено положення колективних договорів в частині виплати матеріальної допомоги на оздоровлення і лише починаючи з 01.07.2024 року. При цьому зазначеним рішенням не передбачено зупинення положень колективних договорів, які передбачають виплату одноразової матеріальної допомоги залежно від стажу роботи у галузі при звільненні вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію, а також додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті.
Інших рішень правління АТ «Укрзалізниця» про зупинення виплати матеріальних допомог, передбачених пунктом 8.12 Колективного договору, суду не надано.
Суд звертає увагу, що заяви про надання матеріальної допомоги на оздоровлення, виплата яких встановлена у п. 3.10 Колективного договору, ОСОБА_1 подавала 02.01.2023 та 01.02.2024 (а.с.13, 14), тобто до строку визначеного у рішенні від 27.06.2024 року.
Лист від 04.04.2025 року № Ц-5-1.5-25/122-25 адресований керівникам регіональних філій, філій АТ (а.с. 77об.) про призупинення, починаючи з 01.04.2025 року до окремого рішення керівництва, виплати матеріальних допомог залежно від стажу роботи у галузі при звільненні вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію, а також за сумлінну працю на залізничному транспорті, не заслуговує на уваги, тому як цей лист не є належним доказом зупинення дії окремих положень колективного договору за ініціативою роботодавця у розумінні статті 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» та не рішенням рішенням правління АТ «Укрзалізниця».
Відтак, підпункт 1.1.4 пункту 1.1 протокольного рішення правління від 14.03.2022 № Ц-54/31 в частині призупинення виплати матеріальних допомог, що передбачені колективними договорами, який скасований рішенням суду, а також рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 27 червня 2024 року № Ц-82/39 Ком.т не можуть бути підставами для відтермінування виплат спірних матеріальних допомог.
У постанові від 26.02.2020 року у справі № 821/1083/17 Велика Палата Верховного Суду зробила правовий висновок про те, що «виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо)».
Викладене надає підстави для висновку про те, що стаття 116 КЗпП зобов`язує роботодавця виплатити працівнику у день його звільнення усі види належних йому від роботодавця виплат, право на які передбачено як законодавством, так і колективним договором, іншими локальними актами. Жодних застережень з приводу того, що належні до виплати звільненому суми мають відноситись до фонду оплати праці указана норма не містить.
Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать, у тому числі відповідно до умов колективного договору. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП відповідальність.
Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеної Верховним Судом у постанові від 30 червня 2021 року у справі № 759/10613/20.
Отже, доводи відповідача про те, що матеріальні допомоги на оздоровлення та при виході на пенсію не належить до обов`язкових виплат працівнику у день звільнення є безпідставними. Належність таких виплат до фонду заробітної плати правового значення не має. Визначальним є те чи має працівник станом на дату звільнення право на отримання від роботодавця відповідних виплат.
Приписами ч. 2 ст. 233 КЗпП унормовано, що із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).
Отже, тримісячний строк для звернення до суду з вимогами на підставі ст. 116 КЗпП, відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП, пов`язується не із загальними правилами коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а із моментом одержання письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні. Тому доводи відповідача про обчислення строку звернення ОСОБА_1 до суду з вимогою про стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення за 2023, 2024 роки необхідно відраховувати з дня подачі заяв про такі виплати, є помилковими.
Підсумовуючи викладене, отримання ОСОБА_1 повідомлення про нараховані та виплачені суми при звільненні 26.01.2026 року (а.с. 12), а до суду вона звернулася 23.04.2026 року (а.с. 2) слід констатувати, що визначений приписами ч. 2 ст. 233 КЗпП строк не пропущений.
Крім того, на обгрунтування заперечень щодо невиконання обов`язків, передбачених статтями 47 та 116 КЗпП, відповідач послався на відсутність вини та існування обставин непереборної сили, які встановлені висновком Торгово-промислової палати України № 2024/02/0-7/1 від 28.02.2022 року.
Проте, і з цими доводами погодитися не можна з огляду на таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Роботодавець не несе відповідальність, передбачену ст. 117 КЗпП у разі відсутності його вини, при цьому обов`язок доведення відсутності вини покладається на роботодавця.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 905/857/19 аналізуючи питання підтвердження настання обставин непереборної силу (форс-мажору), дійшла висновку, що: «Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно (частина перша статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні»).
Єдиний належний документ, який підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань - це сертифікат, виданий у порядку та на підставі статті 14-1 Закону «Про торгово-промислові палати в Україні».
У постанові Верховного Суду від 02.04.2024 у справі № 910/9226/23 сформульовано такі загальні висновки щодо застосування положень статті 617 ЦК України, частини другої статті 218 ГК України та статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні»: «Форс-мажорні обставини мають індивідуальний персоніфікований характер щодо конкретного договору та його сторін. Форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) засвідчуються за зверненням суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб по кожному окремому договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин. Тобто мають індивідуальний персоніфікований характер щодо конкретного договору та його сторін.

Форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для конкретного випадку».
Відповідач, на якого покладено тягар доказування відсутності вини у виплаті належних позивачу сум в день звільнення, на підтвердження обставини непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на підприємстві на дату звільнення позивача з роботи, надав лист Торгово-промислової палати України № 2024/02/0-7/1 від 28.02.2022 року, який не є сертифікатом у розумінні статті 14-1 Закону «Про торгово-промислові палати в Україні», оскільки не містить ідентифікуючих ознак саме до відповідача та конкретного випадку неможливості виконання відповідних зобов`язань перед працівниками.
Указаний лист не є достатнім та належним доказом на підтвердження настання обставин непереборної сили на дату звільнення позивача з роботи як підстави для звільнення відповідача від відповідальності за невиконання обов`язку, визначеного ст. 116 КЗпП, що свідчить про обґрунтованість вимог про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі ст. 117 КЗпП. 
На переконання суду, при оцінці співмірності заявленої позивачем суми відшкодування за затримку розрахунку при звільненні, урахуванню підлягає розмір заборгованості, яка не виплачена у день звільнення ОСОБА_1 і становить 220893,50 грн., що не перевищує суми заявленого середнього заробітку – 57410,64 грн. Позивач звернувся до суду протягом визначених законодавцем трьох місяців після звільнення, не допускав недобросовісної поведінки, що могла б сприяти збільшенню періоду затримки розрахунку, очікував добровільної сплати розрахунку відповідачем, що вбачається із поданого останнім відзиву.
Тому розмір середнього заробітку визначений позивачем не можна вважати таким, що суперечить принципами розумності, справедливості та пропорційності.
Підсумовуючи викладене, суд дійшов переконання, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню одноразова матеріальна допомога в розмірі п`яти середньомісячних заробітків, що становить 93310,75 грн., додаткова матеріальна допомога в розмірі п`яти середньомісячних заробітків – 93310,75 грн., матеріальна допомоги на оздоровлення за 2023-2024 роки – 34272,00 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку – 57410,64 грн., а всього 278304,14 грн., задовольнивши позов в повному обсязі. 
Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України відшкодуванню підлягає і сплачений позивачем судовий збір в розмірі 2783,10 грн.
Керуючись: ст.ст. 4, 13, 76-81, 89, 141 , 258, 259, 263-265, 354-355 ЦПК України,-

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити.
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 одноразову матеріальна допомога в розмірі п`яти середньомісячних заробітків, що становить 93310,75 грн., додаткову матеріальну допомогу в розмірі п`яти середньомісячних заробітків – 93310,75 грн., матеріальна допомоги на оздоровлення за 2023-2024 роки – 34272,00 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку – 57410,64 грн., а також в рахунок відшкодування судових витрат 2783,10 грн., всього ж 281087,24 грн.
Рішення може бути оскаржено до Сумського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення.
Найменування сторін:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (місце реєстрації АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).
Відповідач: Акціонерне товариство «Українська залізниця» (код ЄДРПОУ 40075815, м. Київ, вул. Єжи Гедройця, буд. 5, поштовий індекс 03150). 

Суддя Кравченко В.  О.