ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.07.2026  м.Дніпро Справа № 908/189/26

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді Джепа Ю.А. (доповідач),суддів: Соп`яненко О.Ю., Фещенко Ю.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Роджерс»
на рішення Господарського суду Запорізької області від 03.04.2026 у справі № 908/189/26 (суддя Корсун В.Л.)
за позовом заступника керівника Вознесенівської окружної прокуратури міста Запоріжжя Запорізької області (69035, м. Запоріжжя, вул. Якова Новицького, буд. 5) в інтересах держави, в особі органу уповноваженого державою, здійснювати відповідні функції в спірних правовідносинах – Департаменту комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради (69105, м. Запоріжжя, пр. Соборний, буд. 206)
до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Роджерс» (69104, м. Запоріжжя, вул. Чумаченка, буд. 41, кв. 13)
про стягнення 86 697,16 грн

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції.

26.01.2026 до Господарського суду Запорізької області в системі «Електронний суд» надійшла позовна заява заступника керівника Вознесенівської окружної прокуратури міста Запоріжжя Запорізької області (вих. від 26.01.26 № 52-103-567ВИХ-26) в інтересах держави, в особі органу уповноваженого державою, здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах – Департаменту комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю «Роджерс» (далі - ТОВ «Роджерс») про стягнення неустойки за прострочення виконання зобов`язання з повернення об`єкта оренди відповідно до договору оренди нежитлового приміщення від 21.10.2005 № 1306 (у новій редакції від 10.11.2017 № 3061) у сумі 86 697,16 грн.
Суть спірних правовідносин полягає у вирішенні питання щодо наявності підстав для стягнення з ТОВ «Роджерс» неустойки в сумі 86 697,16 грн за прострочення повернення об`єкта комунальної оренди після припинення дії договору оренди нежитлового приміщення.
Рішенням Господарського суду Запорізької області від 03.04.2026 у справі № 908/189/26 позов задоволено. 
Стягнуто з ТОВ «Роджерс» на користь Департаменту комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради 86 697,16 грн неустойки за прострочення виконання зобов`язання з повернення об`єкта оренди відповідно до договору оренди нежитлового приміщення від 21.10.2005 № 1306 (у новій редакції від 10.11.2017 № 3061). 
Стягнуто з ТОВ «Роджерс» на користь Запорізької обласної прокуратури в особі Вознесенівської окружної прокуратури міста Запоріжжя Запорізької області грошові кошти, витрачені в 2026 році на сплату судового збору при здійсненні представництва інтересів держави у сумі 2 662,40 грн.

2. Короткий зміст вимог апеляційної скарги та її узагальнені доводи.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням, 06.04.2026 через систему «Електронний суд» з апеляційною скаргою до Центрального апеляційного господарського суду звернулося ТОВ «Роджерс».
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції ухвалив незаконне та необґрунтоване рішення, неповно з`ясував обставини справи, неправильно застосував норми матеріального права та допустив істотні порушення норм процесуального права, зокрема не залучив до участі у справі балансоутримувача майна, не врахував преюдиційні обставини, встановлені рішенням у справі № 908/1586/22, не усунув суперечностей між доказами сторін щодо здійснення платежів за користування приміщенням та безпідставно відхилив докази сплати 52 018,30 грн за фактичне користування приміщенням та 130 771,54 грн за комунальні послуги, помилково вважаючи, що вони стосуються іншого договору, хоча зазначення договору № 441 від 13.06.1997 є очевидною технічною помилкою балансоутримувача.
Апелянт вказує, що після припинення договору сторони фактично досягли домовленості щодо тимчасового користування приміщенням на підставі листа КНП «Міська лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги» ЗМР від 31.08.2023 № 3441/01-05, яким дозволено подальше користування майном до вирішення організаційних питань за умови відшкодування вартості фактичного користування та комунальних послуг, у зв`язку з чим майно було добровільно повернуто за актом приймання-передачі 30.09.2024 на першу вимогу балансоутримувача.
Апелянт також зазначає, що прокурор не мав належних повноважень для звернення з таким позовом та обраний ним спосіб захисту не відповідає характеру спірних правовідносин. 
Крім того, суд не дослідив питання наявності вини відповідача, яка є обов`язковою умовою застосування неустойки за ч. 2 ст. 785 ЦК України, тоді як затримка повернення приміщення була зумовлена триваючим судовим спором щодо продовження договору, офіційними роз`ясненнями Департаменту комунальної власності про можливість продовження договору в умовах воєнного стану, а також письмовою згодою балансоутримувача на тимчасове користування приміщенням.
Апелянт посилається на правові висновки Верховного Суду, зокрема постанови у справах № 916/4734/24, № 910/11131/19, № 910/14706/22, № 922/3639/24, № 902/417/18, № 911/2269/22, № 911/952/22, № 922/3697/24, відповідно до яких неустойка за ст. 785 ЦК України має компенсаційний, а не каральний характер, може бути зменшена судом на підставі ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України, а її розмір повинен відповідати принципам справедливості, добросовісності, розумності та пропорційності. 
На думку апелянта, суд безпідставно не розглянув заяву про застосування позовної давності щодо вимог про стягнення неустойки, не врахував положення ч. 6 ст. 232 ГК України щодо шестимісячного строку нарахування штрафних санкцій та неправильно визначив період нарахування неустойки з 01.09.2022 по 30.09.2024.
Також зазначається, що прокурор безпідставно стверджує про умисне ухилення відповідача від повернення майна та про заподіяння збитків державі, тоді як фактичне користування приміщенням здійснювалося за погодженням балансоутримувача, усі платежі були сплачені, а твердження про можливість отримання значно більшого доходу від передачі приміщення іншому орендарю суперечать позиції самого балансоутримувача у попередній справі, де він обґрунтовував необхідність використання приміщення для власних потреб.
Враховуючи повне відшкодування вартості фактичного користування приміщенням, відсутність вини відповідача, недоведеність збитків позивача, порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також неврахування усталеної практики Верховного Суду щодо застосування та можливості зменшення неустойки, апелянт просить скасувати рішення Господарського суду Запорізької області від 03.04.2026 у справі № 908/189/26, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову та стягнути з позивача на користь ТОВ «Роджерс» понесені судові витрати, у тому числі судовий збір за подання апеляційної скарги.

3. Узагальнені доводи та заперечення проти вимог апеляційної скарги, викладені у відзиві прокуратури.

У відзиві на апеляційну скаргу у справі № 908/189/26 прокурор просить залишити апеляційну скаргу ТОВ «Роджерс» без задоволення, а рішення Господарського суду Запорізької області від 03.04.2026 – без змін.
У відзиві прокурор вказує на наявність передбачених ст. 131-1 Конституції України та Законом України «Про прокуратуру» підстав для представництва інтересів держави, оскільки уповноважений орган не здійснив належного захисту порушених інтересів територіальної громади. 
Також зазначає, що після припинення договору оренди від 21.10.2005 №1306 (у редакції від 10.11.2017 № 3061) ТОВ «Роджерс» було зобов`язане негайно повернути об`єкт оренди, а лист балансоутримувача від 31.08.2023 №3441/01-05 не створював правових підстав для подальшого користування комунальним майном, оскільки балансоутримувач не є орендодавцем і не наділений повноваженнями щодо передачі чи продовження користування майном. 
На думку прокурора, відповідач був обізнаний про припинення договору, наявність рішення Господарського суду Запорізької області у справі №908/1586/22 та обов`язок повернути приміщення, однак не виконав цього обов`язку, що свідчить про наявність вини у простроченні повернення майна. Крім того, прокурор зазначає, що здійснення відповідачем орендних і комунальних платежів на користь балансоутримувача, незалежно від правильності зазначення реквізитів договору, не легалізує користування майном після припинення договору та не звільняє від обов`язку сплатити неустойку, передбачену ч. 2 ст. 785 ЦК України, яка має іншу правову природу, ніж орендна плата. 
Також у відзиві наголошується, що до спірних правовідносин не застосовуються обмеження щодо шестимісячного строку нарахування штрафних санкцій, передбачене ч. 6 ст. 232 ГК України, та однорічна позовна давність, встановлена п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, оскільки неустойка за ч. 2 ст. 785 ЦК України є спеціальним видом відповідальності, який нараховується за весь період прострочення повернення майна, а до відповідних вимог застосовується загальна трирічна позовна давність. 
Зазначені доводи прокурор обґрунтовує положеннями цивільного законодавства, Закону України «Про оренду державного та комунального майна», умовами договору оренди та висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема, у постановах у справах № 910/4446/19, № 916/2467/21, № 904/4921/22, № 916/1319/19, № 909/62/18, № 910/11131/19 тощо.

4. Обставини справи встановлені судами першої та апеляційної інстанцій.

21.10.2005 між Управлінням комунальної власності Запорізької міської ради, комунальною установою «Міська клінічна лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги міста Запоріжжя» (Орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю фірмою «Астрон» (Орендар) укладено договір оренди нежитлового приміщення № 1306, посвідчений 21.10.2005 приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Білоусовим О.І. за реєстровим № 2812 та зареєстрований у Державному реєстрі правочинів, що підтверджується витягом № 1636662 від 21.10.2005. 
Відповідно до п. 1.1. договору Орендодавець на підставі наказу Управління комунальної власності Запорізької міської ради від 29.08.2005 № 190 передав, а Орендар прийняв у строкове платне користування частину нежитлового приміщення, розташованого на першому поверсі лікувального корпусу літ. Е-7: аптеку № 61 площею 31,6 кв. м та туалет № 63 площею 1,1 кв. м, загальною площею 32,7 кв. м, у будинку № 80 по вул. Перемоги в м. Запоріжжі, що знаходиться на балансі комунальної установи «Міська клінічна лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги міста Запоріжжя». 
Вартість майна за незалежною оцінкою станом на 31.07.2005 становила 16 419,00 грн. 
Згідно з п. 1.2. договору приміщення передавалося для використання під аптечний пункт, а відповідно до п. 1.3. належало територіальній громаді м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради на праві комунальної власності на підставі рішення Запорізької міської ради від 29.04.1992 № 7, що підтверджувалося витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно № 8632098 від 13.10.2005.
Відповідно до п. 2.1. договору Орендар вступав у користування приміщенням після нотаріального посвідчення договору та передачі майна за актом приймання-передачі, який був підписаний 21.10.2005. 
Строк дії договору відповідно до п. 10.1. становив три роки з дня його нотаріального посвідчення та передачі майна.
У подальшому сторони неодноразово вносили зміни до договору. 
Додатковою угодою від 03.08.2007 змінено розмір і порядок сплати орендної плати, додатковою угодою від 24.03.2008 змінено юридичні реквізити сторін, а додатковою угодою від 25.01.2010 Орендарю надано пільги щодо сплати орендної плати.
25.10.2011 між Департаментом комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради (новий Орендодавець), Управлінням комунальної власності Запорізької міської ради (Орендодавець, що вибув), Комунальною установою «Міська клінічна лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги міста Запоріжжя» (Балансоутримувач) та ТОВ «Роджерс» (Орендар) укладено договір про внесення змін до договору оренди № 1306. 
На підставі рішень Запорізької міської ради від 18.02.2011 № 6 та від 06.04.2011 № 20 сторони замінили Орендодавця з Управління комунальної власності Запорізької міської ради на Департамент комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради, який набув усіх прав, обов`язків та відповідальності попереднього Орендодавця. 
Крім того, у зв`язку з тим, що ТОВ «Роджерс» стало правонаступником ТОВ «Астрон» (державна реєстрація змін до установчих документів від 19.02.2008 № 11031050009004478), у тексті договору найменування Орендаря було змінено на ТОВ «Роджерс». Цією ж угодою змінено умови щодо орендної плати, порядку її сплати, визнано таким, що втратив чинність, додаток № 2 до договору та продовжено строк дії договору до 21.10.2016.
18.03.2016 сторони уклали додаткову угоду № 1 щодо індексації орендної плати, а 10.11.2017 уклали додаткову угоду, якою продовжили строк дії договору до 21.09.2019 та виклали його у новій редакції. 
Відповідно до нової редакції договору предметом оренди визначено нежитлові приміщення № 53 площею 31,6 кв. м та № 53а площею 1,1 кв. м першого поверху будівлі літ. Е-7 загальною площею 32,7 кв. м по вул. Перемоги, 80 у м. Запоріжжі, вартість яких за незалежною оцінкою станом на 30.09.2016 становила 131 378,00 грн без ПДВ. 
Договором передбачено, що після закінчення строку його дії або дострокового розірвання Орендар зобов`язаний повернути майно Орендодавцю та Балансоутримувачу за актом приймання-передачі протягом десяти днів, а у разі прострочення повернення майна Орендодавець має право вимагати сплати неустойки у розмірі подвійної орендної плати за весь час прострочення (п. 3.11.). 
Також договором встановлено, що припинення його дії не припиняє обов`язку Орендаря щодо погашення заборгованості з орендної плати та штрафних санкцій (п. 3.12), а після закінчення строку дії договору Орендар, який належним чином виконував свої обов`язки, має переважне право на укладення договору на новий строк, крім випадків, коли майно необхідне власнику для власних потреб (п. 11.5.).
У разі відсутності заяви однієї зі сторін про припинення або зміну умов договору протягом місяця після закінчення строку його дії договір вважався продовженим на той самий строк за умови виконання п. 5.16. договору (п. 11.7).
06.06.2019 сторони уклали додаткову угоду, якою у зв`язку з перетворенням Комунальної установи «Міська клінічна лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги м. Запоріжжя» у Комунальне некомерційне підприємство «Міська лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги» Запорізької міської ради замінено Балансоутримувача. 
Додатковою угодою від 30.09.2019 строк дії договору продовжено з 21.09.2019 до 21.08.2022, причому її дію поширено на правовідносини, що виникли з 21.09.2019.
30.03.2022 ТОВ «Роджерс» звернулося до Департаменту комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради з листом № 39 про продовження строку дії договору оренди на п`ять років. Водночас Комунальне некомерційне підприємство «Міська лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги» Запорізької міської ради листами від 26.05.2022 № 01-14/825 та від 13.07.2022 № 01-14/1044 повідомило Орендаря про припинення договору у зв`язку з необхідністю використання орендованого приміщення для власних потреб та направило для підписання додаткову угоду про припинення договору у зв`язку із закінченням строку його дії. Одночасно Балансоутримувач листом від 13.07.2022 № 01-14/1042 повідомив про це Орендодавця.
Листом від 19.08.2022 № 68 ТОВ «Роджерс» повідомило Балансоутримувача про відсутність підстав для припинення договору та звільнення приміщення.
Листом від 22.08.2022 № 931/01-07 Балансоутримувач повторно зазначив, що має правові підстави для припинення договору у зв`язку з використанням приміщення для власних потреб у межах завершення президентської програми «Велике будівництво». 
Листом від 26.08.2022 № 1971/01/01-07 департамент комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради повідомив Орендаря, що питання продовження договорів оренди комунального майна в умовах воєнного стану регулюються постановою Кабінету Міністрів України від 27.05.2022 № 634, та запропонував після припинення чи скасування воєнного стану надати документи, необхідні для вирішення питання щодо продовження договору. 
Листом від 29.09.2022 № 32 ТОВ «Роджерс» повторно повідомило Балансоутримувача про відсутність підстав для припинення договору.
01.09.2022 комісією КНП «Міська лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги» Запорізької міської ради складено акт, у якому зафіксовано, що ТОВ «Роджерс» не подало у встановленому Законом України «Про оренду державного та комунального майна» порядку заяву про продовження договору оренди, не повернуло приміщення після закінчення строку договору та продовжує безпідставно користуватися комунальним майном. Цього ж дня Балансоутримувач направив Орендарю претензію № 01-14/1273 про звільнення та повернення приміщення, яку останній отримав 06.09.2022.
Рішенням Господарського суду Запорізької області від 10.01.2023 у справі № 908/1586/22, залишеним без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 01.06.2023, у задоволенні позову ТОВ «Роджерс» про визнання договору оренди № 1306 продовженим на строк 2 роки 11 місяців відмовлено. Одночасно суд задовольнив зустрічний позов та зобов`язав виселити ТОВ «Роджерс» із нежитлових приміщень № 53 та № 53а загальною площею 32,7 кв. м по вул. Перемоги, 80 у м. Запоріжжі шляхом передачі їх за актом приймання-передачі Балансоутримувачу.
На виконання зазначеного рішення постановою головного державного виконавця Лівобережного ВДВС у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 13.07.2023 відкрито виконавче провадження № 72243716. 
Листом від 31.08.2023 № 3441/01-05 КНП «Міська лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги» ЗМР повідомило ТОВ «Роджерс», що судові рішення є обов`язковими до виконання, однак у зв`язку з вирішенням організаційно-технічних питань щодо подальшого використання приміщення тимчасово не здійснюватиме примусове виконання рішення суду, дозволивши тимчасове користування приміщенням за умови відшкодування вартості фактичного користування та комунальних послуг, попередивши про необхідність звільнення приміщення протягом п`яти днів після відповідної вимоги. 
11.09.2023 КНП «Міська лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги» ЗМР звернулося до державного виконавця із заявою про повернення виконавчого документа без виконання у зв`язку із зобов`язанням боржника виконати рішення добровільно, унаслідок чого постановою державного виконавця від 11.10.2023 виконавчий документ було повернуто стягувачу.
23.07.2024 КНП «Міська лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги» ЗМР повторно звернулося до ТОВ «Роджерс» листом № 01-14/2641 із вимогою протягом п`яти робочих днів самостійно виконати рішення суду, звільнити нежитлові приміщення № 53 та № 53а загальною площею 32,7 кв. м по вул. Перемоги, 80 у м. Запоріжжі та передати їх за актом приймання-передачі. Зазначений лист отримано відповідачем 26.07.2024.
Лише 30.09.2024 між ТОВ «Роджерс», Департаментом комунальної власності та приватизації ЗМР і КНП «Міська лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги» ЗМР підписано акт приймання-передачі, за яким відповідач повернув нежитлові приміщення № 53 площею 31,6 кв. м та № 53а площею 1,1 кв. м першого поверху будівлі літ. Е-7 загальною площею 32,7 кв. м, вартість яких за звітом про незалежну оцінку станом на 30.09.2016 становила 131 378,00 грн без ПДВ.
Таким чином, відповідач після закінчення строку дії договору оренди 21.08.2022, попри повідомлення Балансоутримувача про припинення договору, відмову у продовженні орендних правовідносин, набрання законної сили рішенням суду про виселення та неодноразові вимоги про звільнення приміщення, повернув об`єкт оренди лише 30.09.2024, чим неналежно та несвоєчасно виконав передбачений договором обов`язок щодо повернення орендованого майна. 
Зазначені обставини стали підставою для звернення прокурора до суду з позовом в інтересах держави в особі Департаменту комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради про захист порушених прав та інтересів у зв`язку з несвоєчасним поверненням комунального майна.

5. Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції.

Нормативне регулювання спірних правовідносин ґрунтується на положеннях Господарського процесуального кодексу України, Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, Закону України «Про оренду державного та комунального майна», а також умовах укладеного сторонами договору оренди.
Відповідно до частин 1-4 ст. 13 ГПК України господарське судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні процесуальні права та обов`язки, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, а також несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням або невчиненням процесуальних дій.
Згідно зі статтями 73, 74, 76-79 та 86 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Кожна сторона зобов`язана довести обставини, на які посилається, докази мають бути належними, допустимими, достовірними та достатніми, а суд оцінює їх за своїм внутрішнім переконанням на підставі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження всіх доказів у їх сукупності.
Відповідно до статей 11, 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають, зокрема, з договорів та інших правочинів, а у випадках, встановлених законом, також із рішення суду. Зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона зобов`язана вчинити на користь другої сторони певну дію або утриматися від її вчинення, а кредитор має право вимагати належного виконання такого обов`язку.
За змістом статей 626, 629 ЦК України договір є домовленістю сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, та є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно зі статтями 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства, а одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не передбачено договором або законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк його виконання, воно підлягає виконанню саме у цей строк.
За змістом статей 610, 611 ЦК України невиконання або неналежне виконання зобов`язання є його порушенням, що тягне настання правових наслідків, визначених договором або законом, зокрема обов`язок сплатити неустойку.
Відповідно до статей 549, 551 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредитору у разі порушення зобов`язання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір визначається договором або законом.
Відповідно до ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк.
Частиною 1 ст. 763 ЦК України передбачено, що договір найму укладається на строк, встановлений договором.
За змістом ст. 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за найм речі за час прострочення.
Спірні правовідносини також регулюються Законом України «Про оренду державного та комунального майна», який визначає правові, економічні та організаційні засади передачі в оренду державного та комунального майна, порядок продовження договорів оренди, підстави припинення орендних правовідносин та обов`язок орендаря повернути об`єкт оренди після припинення договору.
Матеріалами справи підтверджено, що між сторонами існували правовідносини, які виникли з договору оренди нежитлового приміщення від 21.10.2005 № 1306, до яких підлягають застосуванню положення глави 58 ЦК України щодо договору найму (оренди).
Обставини щодо припинення дії зазначеного договору оренди 21.08.2022, відсутності підстав для його автоматичного продовження, а також обов`язку відповідача звільнити та повернути орендоване майно встановлені рішенням Господарського суду Запорізької області від 10.01.2023 у справі № 908/1586/22, залишеним без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 01.06.2023.
У зазначеній справі судами встановлено, що балансоутримувач у визначений законодавством строк повідомив орендаря та орендодавця про непродовження договору оренди у зв`язку з необхідністю використання приміщення для власних потреб, у зв`язку із чим відсутні передбачені законом умови для автоматичного продовження договору. Крім того, встановлено, що орендар не виконав передбачену договором умову щодо проведення нової оцінки об`єкта оренди, яка також була необхідною умовою для продовження договору. 
За наслідками розгляду справи № 908/1586/22 суд дійшов висновку про припинення договору оренди 21.08.2022 та задовольнив зустрічний позов балансоутримувача про виселення відповідача із спірного приміщення.
Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України наведені обставини мають преюдиційне значення для даної справи, оскільки із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що місцевий господарський суд поклав в основу своїх висновків преюдиційні обставини, встановлені рішенням у справі №908/1586/22, а тому твердження апелянта про їх неврахування спростовуються самим змістом рішення суду першої інстанції, яке набрало законної сили, ухваленим між тими самими учасниками спору. Отже, вони не підлягають повторному доказуванню чи переоцінці під час розгляду цієї справи.
Таким чином, при вирішенні спору у даній справі не підлягало повторному встановленню питання щодо моменту припинення договору оренди або правомірності користування відповідачем спірним майном після 21.08.2022.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується актом приймання-передачі від 30.09.2024, відповідач фактично повернув орендоване приміщення лише 30.09.2024, тобто більш ніж через два роки після припинення договору оренди.
Матеріалами справи підтверджено, що після припинення договору відповідач не виконав покладений на нього законом та договором обов`язок щодо негайного повернення приміщення, у зв`язку з чим перебував у стані прострочення у розумінні ст. 612 ЦК України до моменту фактичного підписання сторонами акта приймання-передачі 30.09.2024.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не залучив до участі у справі балансоутримувача майна.
Відповідно до ст. 50 ГПК України залучення третьої особи можливе лише у разі, якщо рішення суду може вплинути на її права чи обов`язки щодо однієї із сторін спору. 
Проте, предметом даної справи є виключно вимога про стягнення передбаченої ч. 2 ст. 785 ЦК України неустойки за прострочення повернення орендованого майна. При цьому будь-яких прав чи обов`язків балансоутримувача рішення у цій справі не встановлює, не змінює та не припиняє.
Саме по собі посилання апелянта на лист балансоутримувача не свідчить про необхідність його обов`язкової участі у справі, а тому відсутність останнього серед учасників процесу не призвела до неправильного вирішення спору та не є безумовною підставою для скасування рішення.
Перевіривши здійснений прокурором розрахунок неустойки, суд першої інстанції правильно встановив, що він відповідає вимогам ч. 2 ст. 785 ЦК України, умовам договору та фактичному періоду прострочення, а тому обґрунтовано стягнув із відповідача 86 697,16 грн неустойки.
Колегія суддів також погоджується із висновком суду щодо відхилення доводів відповідача про сплату ним 52 018,30 грн за користування приміщенням.
Як правильно встановив місцевий господарський суд, на підтвердження цих доводів відповідачем подано акт надання послуг № 340 від 01.10.2024 та рахунок на оплату № 104 від 01.10.2024 (а. с. 171-172 т 1), які стосуються зовсім іншого договору оренди № 441 від 13.06.1997, а не договору № 1306 від 21.10.2005, який є предметом спору у цій справі. 
Відповідач не надав належних та допустимих доказів, що зазначення іншого договору є технічною помилкою, а матеріали справи не містять доказів фактичної сплати зазначених сум. 
Зазначені документи не підтверджують ані виконання відповідачем спірного зобов`язання, ані відсутності підстав для стягнення неустойки, а тому суд першої інстанції правомірно відхилив їх.
Крім того, окремі платежі за користування приміщенням або за комунальні послуги не припиняють передбаченого законом обов`язку зі сплати спеціальної неустойки, встановленої ч. 2 ст. 785 ЦК України, оскільки така відповідальність настає саме за прострочення повернення майна, а не за несплату орендних чи інших платежів.
Апеляційний суд відхиляє також доводи апелянта про існування між сторонами домовленості щодо подальшого тимчасового користування приміщенням після припинення договору на підставі листа КНП «Міська лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги» ЗМР від 31.08.2023 №3441/01-05.
Зазначений лист не є правочином у розумінні статей 202, 626 ЦК України, не містить істотних умов договору, не оформлений у передбаченій законом та договором формі, не підписаний усіма сторонами орендних правовідносин та не може розглядатися як новий договір чи як угода про зміну або продовження припиненого договору оренди.
Безпідставними є також доводи відповідача щодо наявності у балансоутримувача права самостійно вирішувати питання подальшого користування приміщенням після припинення договору оренди, оскільки такі твердження вже були предметом судового розгляду у справі № 908/1586/22 та спростовуються як умовами самого договору, так і чинним законодавством. 
Договір оренди не містить положень, які б надавали балансоутримувачу право змінювати встановлений законом порядок припинення орендних правовідносин чи звільняти орендаря від обов`язку своєчасного повернення майна.
Сам по собі факт судового спору щодо продовження договору не звільняв відповідача від обов`язку виконати судове рішення, яким остаточно встановлено припинення договору та необхідність повернення майна. 
Аналогічно листи Департаменту комунальної власності щодо застосування законодавства у період воєнного стану не породжували у відповідача права безстроково користуватися приміщенням після набрання законної сили рішенням суду про припинення договору. 
Як уже зазначалося, лист балансоутримувача також не змінював правової природи правовідносин та не створював для відповідача правових підстав надалі володіти комунальним майном.
Не впливають на правильність висновків суду і доводи апелянта про відсутність умисного ухилення від повернення майна та про погодження користування приміщенням балансоутримувачем, оскільки такі обставини не спростовують встановленого факту порушення передбаченого законом обов`язку щодо своєчасного повернення об`єкта оренди.
Посилання апелянта на добровільне повернення приміщення 30.09.2024 також не спростовує встановленого факту прострочення виконання цього обов`язку.
Посилання апелянта на окремі постанови Верховного Суду щодо можливості зменшення неустойки апеляційний суд відхиляє, оскільки вони дійсно стосуються можливості зменшення неустойки, однак не містять висновку про автоматичне її зменшення або про відсутність відповідальності за сам факт неповернення майна.
Верховний Суд неодноразово зазначав, що неустойка може бути зменшена судом у виняткових випадках за наявності відповідного клопотання та встановлення очевидної неспівмірності її розміру наслідкам порушення. Разом із тим таке зменшення не є обов`язком суду та здійснюється виключно після оцінки конкретних обставин кожної справи.
У даному випадку відповідач не довів наявності виключних обставин, які б свідчили про очевидну неспівмірність визначеної законом неустойки. 
Наведені ним обставини фактично повторюють доводи щодо відсутності вини, які були обґрунтовано відхилені судом першої інстанції.
Для застосування ч. 2 ст. 785 ЦК України достатнім є встановлення факту неповернення майна після припинення договору, а добросовісність поведінки орендаря сама по собі не виключає відповідальності, якщо відсутні обставини, які свідчать про неможливість виконання обов`язку. Водночас сума неустойки розрахована відповідно до прямої вказівки ч. 2 ст. 785 ЦК України та охоплює виключно період фактичного прострочення повернення майна.
Колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги щодо необхідності застосування позовної давності та положень ч. 6 ст. 232 ГК України з огляду на таке.
Як убачається з матеріалів справи, під час розгляду справи судом першої інстанції відповідач заявив про застосування позовної давності до вимог про стягнення неустойки, передбаченої ч. 2 ст. 785 ЦК України, посилаючись також на необхідність обмеження періоду її нарахування шестимісячним строком, визначеним ч. 6 ст. 232 ГК України.
Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність є строком, у межах якого особа може звернутися до суду за захистом свого цивільного права або інтересу.
За змістом ст. 257 ЦК України загальна позовна давність становить три роки, якщо законом не встановлено інший строк.
Неустойка, передбачена ч. 2 ст. 785 ЦК України, є встановленим законом способом цивільно-правової відповідальності наймача за невиконання обов`язку щодо своєчасного повернення предмета найму після припинення договору. Право наймодавця на її стягнення виникає внаслідок триваючого порушення, яке продовжується протягом усього часу неправомірного утримання майна та припиняється лише з моменту його фактичного повернення.
Як встановлено судом, договір оренди припинився 21.08.2022, а орендоване приміщення було повернуто лише 30.09.2024, що підтверджується актом приймання-передачі. Отже, порушення обов`язку щодо повернення майна мало триваючий характер і завершилося лише 30.09.2024.
Із позовом у даній справі прокурор звернувся 26.01.2026, тобто в межах загальної трирічної позовної давності, яка обчислюється з урахуванням характеру спірного правопорушення та моменту виникнення у позивача права на судовий захист. Таким чином, підстав для застосування наслідків спливу позовної давності, передбачених ст. 267 ЦК України, у даному випадку не встановлено.
Посилання апелянта на ч. 6 ст. 232 ГК України також є безпідставними, оскільки відповідно до зазначеної норми нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання господарського зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Однак неустойка, передбачена ч. 2 ст. 785 ЦК України, не є штрафною санкцією у розумінні ст. 230 ГК України, а є спеціальним видом цивільно-правової відповідальності, прямо встановленим законом за порушення обов`язку повернути предмет найму після припинення договору. Тому до спірних правовідносин положення ч. 6 ст. 232 ГК України не застосовуються.
Враховуючи наведене, суд першої інстанції обґрунтовано визначив період нарахування неустойки з моменту виникнення прострочення після припинення договору оренди до дня фактичного повернення майна за актом приймання-передачі від 30.09.2024, а тому доводи апеляційної скарги щодо застосування позовної давності, шестимісячного строку нарахування санкцій та неправильного визначення періоду нарахування неустойки є необґрунтованими.
Посилання апелянта на недоведеність збитків держави також є помилковими.
Частина 2 ст. 785 ЦК України не ставить застосування неустойки у залежність від доведення фактичних збитків наймодавця. Така неустойка має самостійний характер цивільно-правової відповідальності та підлягає стягненню за сам факт прострочення повернення майна незалежно від того, чи були заподіяні збитки та у якому розмірі.
Доводи апеляційної скарги щодо відсутності підстав для представництва прокурором інтересів держави також є безпідставними та відхиляються апеляційним судом з огляду на таке.
Як правильно встановив суд першої інстанції, прокурором дотримано вимоги ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» та ст. 53 ГПК України. 
До звернення до суду прокурор повідомив уповноважений орган про виявлене порушення та намір звернутися з відповідним позовом. Незважаючи на це, Департамент комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради протягом розумного строку самостійно не вжив жодних заходів щодо захисту майнових інтересів територіальної громади шляхом стягнення належної неустойки.
Саме така бездіяльність компетентного органу відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених, зокрема, у постанові від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, свідчить про наявність передбачених законом підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що прокурором належним чином підтверджено як факт порушення інтересів держави, так і виключні підстави для здійснення представництва в даному спорі.
Доводи апелянта щодо неналежного способу захисту є безпідставними, оскільки позовні вимоги про стягнення неустойки прямо передбачені ч. 2 ст. 785 ЦК України як спеціальний спосіб захисту прав наймодавця у разі прострочення повернення предмета найму.
Отже, усі наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом належної перевірки суду апеляційної інстанції, однак не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи. Вони не спростовують установлених судом першої інстанції фактичних обставин, не свідчать про неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права, не містять нових належних та допустимих доказів, які могли б вплинути на правильність вирішення спору, а тому не дають правових підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення.

6. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 275 Господарського процесуального Кодексу України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Частиною 1 статті 276 Господарського процесуального Кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Апеляційний господарський суд, здійснивши апеляційний перегляд справи у межах доводів апеляційної скарги, відповідно до вимог статті 269 Господарського процесуального кодексу України дійшов висновку про відсутність порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, апеляційний господарський суд вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Запорізької області - таким, що підлягає залишенню без змін.

7. Щодо розподілу судових витрат.

Судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 269, 275, 276, 282-284 ГПК України, Центральний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Роджерс» – залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Запорізької області від 03.04.2026 у справі № 908/189/26 – залишити без змін.
3. Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.
4. Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення. Право касаційного оскарження, строк на касаційне оскарження та порядок подання касаційної скарги передбачені ст. ст. 286-289 ГПК України.

Постанову складено та підписано 16.07.2026 (у зв`язку із перебуванням судді Сопяненко О.Ю. у відпустці з 22.06.2026 по 15.07.2026).

Головуючий суддя Ю.А. Джепа

Судді: О.Ю. Соп`яненко

Ю.В. Фещенко