Справа № 944/1174/25 Головуючий у 1 інстанції: Колтун Ю.М. 
Провадження № 22-ц/811/1886/26 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

18 серпня 2026 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Копняк С. М.,
суддів: Бойко С. М., Ніткевича А. В.,
секретар судового засідання – Федчун Н. С.,
з участю – позивача ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Яворівського районного суду Львівської області від 07 травня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Яворівський відділ державної виконавчої служби у Яворівському районі Львівської області Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про звільнення від сплати заборгованості по аліментах,

ВСТАНОВИВ:

в березні 2025 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , в якому, із врахуванням уточнення позовних вимог, просив:
- врахувати відсутність у нього доходу під час перебування під вартою як об`єктивну та поважну причину, що має істотне значення для несплати заборгованості по аліментах; 
- звільнити його від сплати заборгованості по аліментах, що накопичились за період його перебування під вартою з 14 вересня 2021 року по дату закінчення перебування у державній установі (далі – ДУ) «Львівська установа виконання покарань (№ 19)»;
- зупинити примусове виконання щодо стягнення заборгованості по аліментах в рамках виконавчого провадження № 55612334 від 24 січня 2018 року.
Позов мотивований тим, що сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 07 березня 2014 року. Від сумісного життя у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 . Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 21 грудня 2017 року призначено стягнення аліментів з позивача на користь відповідача на дитину ОСОБА_3 в розмірі 746 грн 00 коп., щомісячно починаючи з 21 грудня 2017 року до досягнення дитиною повноліття. На виконання зазначеного рішення, судом видано виконавчий лист, який перебуває на примусовому виконанні в Яворівському ВДВС у Яворівському районі Львівської області, яки 24 січня 20218 року відкрито виконавче провадження № 55612334. Згідно з розрахунком заборгованості по аліментах від 03 березня 2025 року, заборгованість позивача перед відповідачем становить 62 117 грн 00 коп. Вказана заборгованість виникла у зв`язку із застосуванням до позивача запобіжного заходу у виді тримання під вартою в рамках кримінального провадження, відомості щодо якого внесені до ЄРДР №22021140000000103 від 14.09.2021, про обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 305 КК України. Ухвалою Галицького районного суду міста Львова від 16 вересня 2021 року позивачу обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою в ДУ «Львівська установа виконання покарань (№ 19)» на шістдесят днів. Надалі даний запобіжний захід неодноразово продовжувався. На момент подання заяви, позивач продовжує перебувати під вартою. Зауважив, що працювати або виконувати будь-які роботи на платній основі в ДУ «Львівська установа виконання покарань (№ 19)» не передбачено чинним законодавством. У зв`язку із наведеним, позивач позбавлений можливості отримувати доходи та виконувати свої зобов`язання по сплаті аліментів. Крім цього додав, що він неодноразово, під час систематичного продовження запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою, заявляв клопотання про зміну запобіжного заходу, в обґрунтування якого, з-поміж іншого, зазначалось про наявність двох дітей, які перебувають на утриманні позивача. З урахування наведеного, просив позов задовольнити.
Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 07 травня 2026 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , подавши в травні 2026 року через підсистему «Електронсуд» апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Яворівського районного суду львівської обалсті від 07 травня 2026 року, ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції підмінив дискрецію обов`язком, оскільки визнавши, що має право, а не обов`язок звільняти від заборгованості зі сплати аліментів, фактично не здійснив баланс інтересів та не дослідив реальну можливість сплати аліментів, встановивши при цьому, що заявник не має реальної можливості працювати, оскільки перебуває під вартою, що впливає на його майновий стан. Тобто, судове рішення ухвалено без дотримання справедливості та застосування принципу верховенства права. Також суд не обґрунтував у розумінні статті 263 ЦПК України наявність презумпції вини позивача у виникненні заборгованості зі сплати аліментів та чому перебування під вартою не є винятковою обставиною, адже позбавлення волі – це суттєва та об`єктивна неможливість отримувати дохід, а заборгованість, яка утворилася з незалежних від платника аліментів причин, має істотне значення. Звертає увагу, що під час перебування під вартою, попри те, що в заявника не було доходу та можливості працювати, він намагався вживати заходів для часткової оплати аліментів. Так, було сплачено близько 30 000, 00 грн через його матір ОСОБА_4 , яка, отримуючи мінімальну пенсію та сама потребуючи догляду й ліків через погіршення стану здоров`я, сплачувала кошти на утримання дитини сторін. Посилається на неправильну оцінку судом рішення Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) від 06 березня 2025 року у справі «Мкртчян та інші проти України» (заява №34801/23 та 2 інші заяви), яким позивачу присуджено 2 000 Євро компенсації, котрої, на думку суду, достатньо для покриття заборгованості за аліментами, адже така є компенсацією за порушення прав саме позивача, а не його додатковим доходом, і така не має цільового призначення для погашення аліментів. Зазначає, що частина отриманої ним компенсації за рішенням ЄСПЛ була сплачена захиснику, який надавава йому правову допомогу в межах кримінального провадження, яке тривало понад три з половиною роки. Вказує також на те, що оскільки перебував під вартою, відтак не мав доступу до своїх рахунків, що унеможливило розпорядитися отриманими коштами, в тому числі спрямувати їх на погашення заборгованості з аліментів. Зазначає і про те, суд не врахував правові наслідки згаданого рішення ЄСПЛ, яким визнано надмірну тривалість тримання під вартою заявника. Тобто держава, в особі судової гілки влади, спочатку незаконно утримує особу під вартою, позбавляючи можливості працювати, а потім покладає на неї борг за відсутність доходу, що є очевидною правовою колізією. Держава не може покладати негативні фінансові наслідки на особу внаслідок порушення її ж прав. Водночас особа не може нести відповідальність за обставини, які виникли з вини держави. Апеляційна скарга містить і доводи щодо порушення норм процесуального права, а саме розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, з порушення строків розгляду, визначених ЦПК України для цього виду провадження.
Відзив на апеляційну скаргу від відповідача не надходив, що згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції.
Заслухавши суддю - доповідача, пояснення позивача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, виходячи з такого.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
У справі, яка переглядається колегія суддів має надати відповідь на питання про те, чи є застосування до платника аліментів запобіжного заходу у виді тримання під вартою іншою обставиною, що має істотне значення, яка дає підстави суду повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами на підставі положень частини другої статті 197 СК України.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17).
Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї (далі - Конвенція), згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини (стаття 10 ЦПК України).
Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку (стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»).
Відповідно до частини другої статті 197 СК України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.
Зазначена норма не встановлює вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення (повного або часткового) від сплати заборгованості за аліментами. Повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за наявності встановлених судом обставин, що мають істотне значення. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд
Згідно з частиною четвертою статті 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.
Отже, за змістом вказаної норми права особа, з якої за рішенням суду стягнуто періодичні платежі, у випадку зміни будь-яких обставин, що впливають на її обов`язок щодо сплати таких платежів, у тому числі щодо припинення такого обов`язку, може звернутися із відповідним позовом.
З аналізу частини другої статті 197 СК України вбачається, що повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише (1) за його позовом і лише (2) тоді, коли заборгованість виникла у зв`язку із його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.
Вирішуючи питання про повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами, підлягає встановленню судом те, що у зв`язку з певними обставинами, на які позивач посилається як на підстави позову, його матеріальний та фінансовий стан погіршився, внаслідок чого він позбавлений можливості сплачувати аліменти у розмірі, які визначено договором або судом.
Колегія суддів враховує, що у такий спосіб законодавцем визначено право, а не обов`язок, суду звільнити платника аліментів від сплати заборгованості.
Колегія суддів також зазначає, що під час вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості зі сплати аліментів та звільнення від такої сплати суд має враховувати період виникнення такої заборгованості (постанова Верховного Суду від 25 лютого 2026 року в справі № 761/26311/23).
Можливість звільнення особи від сплати аліментів у випадку зміни її матеріального або сімейного стану, або за наявності інших обставин, що мають істотне значення, передбачена також статтею 273 СК України.
Відповідно до частини першої статті 273 СК України, якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати.
При цьому під час вирішення таких спорів необхідно враховувати, в першу чергу, інтереси дитини, оскільки аліменти сплачуються саме з метою забезпечення достатнього матеріального рівня її життя.
За своєю суттю аліменти - це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку (постанова Верховного Суду від 14 серпня 2024 року в справі № 760/4661/20).
Необхідно зазначити, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції про права дитини).
Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частини перша, третя статті 13 ЦПК України).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя, четверта статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
У справі, яка переглядається судами встановлено, що постановою Апеляційного суду Львівської області від 21 грудня 2017 року у справі № 460/1913/17 апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Яворівського районного суду Львівської області від 07 серпня 2017 року скасовано та постановлено нове рішення, яким позов ОСОБА_2 задоволено частково. Змінено розмір аліментів на малолітню дитину ОСОБА_3 , встановлений рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 25 червня 2013 року. Вирішено стягувати з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 на малолітню дитину ОСОБА_3 аліменти в розмірі 746 грн 00 коп. щомісячно, мінімальному для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання постановою законної сили до досягнення дитиною повноліття.
Постановою державного виконавця від 24 січня 2018 відкрито виконавче провадження № 55612334 по виконанню виконавчого листа № 460/1913/17, виданого 23 січня 2018 року.
Відповідно до розрахунку по аліментах, у виконавчому провадженні № 55612334 від 03 березня 2025 року вбачається, що у ОСОБА_1 наявна заборгованість по сплаті аліментів на підставі виконавчого листа № 460/1913/17 в загальному розмірі 62 117 грн 66 коп., яка утоврилась за період з 22 грудня 2017 року по лютий 20025 року.
Ухвалою слідчого судді Галицького районного суду Львівської області від 16 вересня 2021 року до ОСОБА_1 застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою до 11 листопада 2021 року, який неодноразово продовжувався.
Тобто, згадана заборгованість виникла як до застосування до позивача запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так і під час застосування такого.
Вироком Яворівського районного суду Львівської області від 16 грудня 2024 року, який залишений без змін ухвалою Львівського апеляційного суду від 08 травня 2025 року, ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 305 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років та 6 місяців з конфіскацією майна.
Тобто, станом на момент розгляду даної справи судом першої інстанції, вирок набрав законної сили.
Постановою Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 09 березня 2026 року вирок Яворівського районного суду Львівської області від 16 грудня 2024 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 08 травня 2025 року щодо ОСОБА_1 залишено без зміни, а касаційну скаргу засудженого - без задоволення.
Відповідно до частини першої статті 131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.
Заходами забезпечення кримінального провадження є, зокрема , запобіжні заходи (пункт 9 частини другої статті 132 КПК України).
Одним із запобіжних заходів є тримання під вартою (пункт 5 частини першої статті 176 КПК України).
Згідно з частиною першою статті 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та восьмою статті 176 цього Кодексу.
Виходячи з мети заходів забезпечення кримінального провадження, у поєднанні з положеннями частини другої статті 197 СК України, колегія суддів вважає, що у розумінні цієї норми обрання особі запобіжного заходу у виді тримання під вартою не може ввжатися іншою обставиною, що має істотне значення, як підстава для повного або частково звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за ними.
Обрання позивачу запобіжного заходу у виді тримання під вартою у кримінальному провадженні про вчинення особливо тяжкого злочину також не свідчить про об`єктне погіршення його матеріального (фінансового) стану.
Матераіли справи не містять доказів того, що заборгованість виникла у зв`язку із тяжкою хворобою позивача.
Тобто, судами не встановлено підстав для звільнення позивача від сплати заборгованості за аліментами як повністю, так і частково.
Поряд з цим, за встановлених у даній справі обставин, колегія суддів вважає за доцільне роз`яснити позивачу, що він не позбавлений у цьому випадку права ініціювати питання щодо відстрочення або розстрочення сплати заборгованості за аліментами, на підставі положень частини першої статті 197 СК України, за наявності для цього відповідних підстав.
Враховуючи наведене, колегія суддів відхиляє як безпідставні доводи апеляційної скарги, адже неможливість сплати ним аліментів обумовлена не об`єктивними обставинами, а зумовлена вчиненням ним кримінального правопорушення, у звязку з чим йому було обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою.
Наявність рішення ЄСПЛ у справі за його заявою, яким стягнуто з держави Україна компенсацію на користь позивача через надмірну тривалість тримання його під вартою під час судового розслідування, не свідчить про те, що таке може бути достатньою підставою для звільнення його від сплати заборгованості за аліментами. На переконання колегії суддів, таке витлумачено правильно судом першої інстанції.
Також колегія суддів відхиляє аргумент скарги про те, суд не обґрунтував у розумінні статті 263 ЦПК України наявність презумпції вини позивача у виникненні заборгованості зі сплати аліментів, адже таке питання не входить до предмета дослідження по даній справі.
Щодо доводів апеляційної скарга про порушення місцевим судом норм процесуального права, колегія суддів вважає, що порушень, які би могди бути підставою для скасування чи зміни оскарженого рішення суду, під час апеляційного розгляду не вставнолено. Саме по собі порушення строків розгляду, яке на переконання колегії суддів викликано обставинами цієї справи, також не може бути підставою для скасування чи зміни оскарженого рішення.
Відтак, доводи апеляційної скарги не знайли свого підтвердження під час апеляційного розгляду.
Пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За вказаних обставин, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстави для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, відсутні. Враховуючи викладене, апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.
Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, з позивача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмір 1 453 грн 44 коп., за розгляд справи судом апеляційної інстанції, сплата якого була відстрочена ухвалою Львівського апеляційного суду від 26 травня 2026 року.
Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Яворівського районного суду Львівської області від 07 травня 2026 року залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави 1 453 грн 44 коп. судового збору, за розгляд справи судом апеляційної інстанції.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.
Повна постанова складена 21 серпня 2026 року.

Головуючий        С. М. Копняк

Судді:         С. М. Бойко

А. В. Ніткевич