ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

03 вересня 2026 року | м.Суми

Справа №587/3347/23 
Номер провадження 22-ц/816/2516/26

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Сидоренко А. П. (суддя-доповідач),
суддів - Собини О. І. , Сізова Д. В. 
за участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.
у присутності: представника позивачки - адвоката Нежевело В.В., відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , представника відповідачки - адвоката Маслової О.Є.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Сумського районного суду Сумської області від 07 квітня 2026 року, ухвалене в м. Суми у складі судді Степаненка О.А. у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про усунення перешкод у володінні, користуванні та розпорядженні належним на праві приватної власності нерухомим майном, в тому числі шляхом виселення без надання іншого жилого приміщення, 
в с т а н о в и в :

27 листопада 2023 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про усунення перешкод у володінні, користуванні та розпорядженні належним на праві приватної власності нерухомим майном, в тому числі шляхом виселення без надання іншого жилого приміщення.
Позов мотивовано тим, що відповідно до договору дарування житлового будинку від 01 жовтня 2021 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1016, ОСОБА_4 подарував, а ОСОБА_3 прийняла в дар житловий будинок загальною площею 242,2 кв. м, житловою площею 51,9 кв. м, за умовним технічним позначенням А-2, з господарськими спорудами та надвірними будівлями: підвалом п/д, кухнею Б, сараєм В, гаражем Г, навісом Д, огорожею № 1-4, розташований по АДРЕСА_1 , за місцем розташування земельної ділянки з кадастровим номером 5924783800:05:005:2001. 
Цього ж дня за договором дарування земельної ділянки, зареєстрованим у реєстрі за № 1018, ОСОБА_4 подарував, а позивачка прийняла в дар земельну ділянку площею 0,1033 га, кадастровий номер 5924783800:05:005:2001, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .
Крім того, відповідно до договору дарування земельної ділянки від 01 жовтня 2021 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1020, ОСОБА_4 подарував, а позивачка прийняла в дар земельну ділянку площею 0,1403 га, кадастровий номер 5924783800:05:005:0002, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташовану по АДРЕСА_1 . 
Позивачка ОСОБА_3 є рідною онукою ОСОБА_4 та ОСОБА_5 по лінії їхньої дочки ОСОБА_2 .
Позивачка зазначала, що на момент укладення договорів дарування вона забезпечила бабусю та дідуся найманим житлом у м. Суми, а також здійснювала догляд за ОСОБА_4 , забезпечувала його медичний супровід та допомогу. На підтвердження довірчих відносин посилалася, зокрема, на видану ОСОБА_4 03 серпня 2021 року довіреність.
Після укладення договорів дарування та державної реєстрації права власності ОСОБА_3 відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 вселилися до житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , без згоди позивачки та, за її твердженням, без належних правових підстав.
Після смерті ОСОБА_4 . 01 листопада 2021 року ОСОБА_5 повернулася до будинку для проживання відповідно до встановленого договором дарування права довічного проживання. Позивачка стверджувала, що після цього ОСОБА_5 перебувала під впливом ОСОБА_2 , яка фактично проживала у будинку разом із ОСОБА_1 .
Позивачка також посилалася на заповіт ОСОБА_4 від 27 грудня 2014 року, за яким житловий будинок та земельні ділянки були заповідані його дружині ОСОБА_5 і дочкам ОСОБА_6 та ОСОБА_2 у визначених заповітом частках. Водночас, укладення договорів дарування від 01 жовтня 2021 року унеможливило реалізацію зазначеного заповіту щодо цього майна.
Після смерті ОСОБА_4 спадщина відкрилася щодо іншого належного йому майна. Спадкоємці, зокрема ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , прийняли спадщину за законом та отримали відповідні свідоцтва щодо грошових коштів та інших спадкових активів. 
У будинку за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрована ОСОБА_5 , яка є бабусею позивачки та має передбачене договором дарування право довічного проживання.
Позивачка зазначала, що між сторонами виник конфлікт у зв`язку з тим, що відповідачі, які вселилися до будинку у 2021 році, відмовляються звільнити домоволодіння та продовжують проживати у ньому. При цьому вони користуються комунальними послугами, однак їх вартості не сплачують. За твердженням позивачки, при кожній її спробі потрапити до належного їй будинку відповідачі влаштовують конфлікти, а також самовільно, без її дозволу та погодження, змінили замки у домоволодінні, чим чинять їй перешкоди у користуванні належним на праві власності майном.
Посилаючись на зазначені обставини, позивачка просила суд усунути перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні належним їй на праві приватної власності нерухомим майном у вигляді житлового будинку та земельних ділянок, розташованих за адресою по АДРЕСА_1 ;
виселити відповідачів з житлових приміщень у житловому будинку, розташованому за адресою по АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення;
зобов`язати відповідачів звільнити господарські споруди та надвірні будівлі, земельні ділянки, розташовані за вказаною вище адресою.
Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 07 квітня 2026 року, з урахуванням ухвали про виправлення описки від 03 червня 2026 року, позов задоволено.
Усунуто перешкоди, що чиняться ОСОБА_3 в користуванні належним їй на праві приватної власності домоволодінням, а саме житловим будинком загальною площею 242,2 кв. м., житловою площею 51,9 кв. м., розташованим за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з приміщення власне будинку А-2, господарських приміщень та надвірних споруд, а саме підвалу п/д, кухні Б, сараю В, гаражу Г, навісу Д, огорожі №1-4, а також земельною ділянкою площею 0,1033 га (кадастровий номер 5924783800:05:005:2001) з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та земельною ділянкою площею 0,1403 га (кадастровий номер 5924783800:05:005:0002) з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства.
Виселено ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з житлового будинку загальною площею 242,2 кв.м., житловою площею 51,9 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.
Зобов`язано ОСОБА_2 та ОСОБА_1 звільнити господарські приміщення та надвірні споруди, що входять до складу домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: підвал п/д, кухню Б, сарай В, гараж Г, навіс Д, огорожу №1-4, а також земельну ділянку площею 0,1033 га (кадастровий номер 5924783800:05:005:2001) з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та земельну ділянку площею 0,1403 га (кадастровий номер 5924783800:05:005:0002) з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства.
Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 по 536 грн 80 коп. судових витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору.
Додатковим рішенням Сумського районного суду Сумської області від 12 травня 2026 року стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі по 3500 грн з кожного.
24 червня 2026 року, не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на передчасність висновків суду, їх невідповідність фактичним обставинам справи та неповне і всебічне дослідження доказів, у зв`язку з чим просить скасувати оскаржуване рішення в частині задоволення позову про виселення з будинку та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду щодо виселення відповідачів є передчасними та такими, що зроблені без врахування тривалості їхнього проживання у спірному будинку, обставин вселення за згодою попереднього власника, сімейних відносин із попереднім власником, а також необхідності оцінки пропорційності втручання у право на житло.
На підтвердження факту постійного проживання його та його цивільної дружини ОСОБА_2 у спірному житловому будинку з 2016 року по теперішній час відповідач посилається на довідку виконавчого комітету Стецьківської селищної ради Косівщинського старостинського округу Сумського району Сумської області про їх фактичне проживання у спірному будинку.
Зазначена довідка підтверджує те, що він та його цивільна дружина фактично проживають у спірному будинку тривалий час і ведуть там побут, мають особисті речі та несуть витрати, пов`язані з утриманням житла. Він заготовляє дрова, платить за воду, електричну енергію та інше.
Просить суд оцінити ці докази в сукупності з іншими матеріалами справи, зокрема показаннями свідків та обставинами його вселення до будинку за згодою власника, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 та власниці ОСОБА_5 , які є батьками його цивільної дружини ОСОБА_2 .
Також посилається на те, що ОСОБА_5 є матір`ю дружини і проживає у спірному будинку та за станом здоров`я потребує постійного догляду.
24 червня 2026 року, не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідачка ОСОБА_2 також подала апеляційну скаргу, в якій зазначає, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального права, не відповідає обставинам справи та підлягає скасуванню в частині виселення її та відповідача ОСОБА_1 зі спірного будинку.
Просить скасувати рішення в частині задоволення позову до неї та її чоловіка ОСОБА_1 про виселення з будинку та ухвалити у відповідній частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову про виселення відповідачів без надання іншого жилого приміщення.
Відповідачка зазначає, що вона разом із чоловіком з 2016 року постійно проживає у будинку по АДРЕСА_1 , який на той час належав її батькові ОСОБА_4 . Вселення відбулося за його пропозицією та за згодою матері ОСОБА_5 . Протягом усього часу проживання вони вели спільне господарство, разом харчувалися, здійснювали ремонт будинку, придбавали необхідні речі, обробляли земельну ділянку, а також доглядали за батьками похилого віку. Питання про їх виселення батьками ніколи не порушувалося, при цьому їм було відомо про відсутність у відповідачки та її чоловіка іншого житла.
Відповідачка не заперечує, що наразі власником спірного будинку та земельних ділянок є її донька - позивачка ОСОБА_3 , яка набула право власності на підставі договорів дарування від 01 жовтня 2021 року, укладених із ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Водночас вважає, що набуття позивачкою права власності не припинило набутого нею та її чоловіком права користування житлом.
Посилається на положення статті 405 ЦК України, відповідно до яких члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом, а перехід права власності на житловий будинок до іншої особи не є підставою для припинення права користування житлом членами сім`ї попереднього власника.
Також відповідачка в апеляційній скарзі зазначає, що позивачці було відомо про проживання її матері та відповідача ОСОБА_1 у спірному будинку на момент укладення договорів дарування. При цьому за умовами договорів дарування ОСОБА_5 , 1941 року народження, зберегла право проживання у будинку до смерті. На час розгляду справи вона фактично проживала у спірному будинку, а апелянт та її чоловік здійснювали за нею постійний догляд.
Крім того, вказує, що суд першої інстанції не надав належної оцінки показанням допитаних свідків та наданим нею доказам щодо тривалості проживання у спірному будинку, обставин її вселення та відсутності іншого житла. Зазначає, що квартира, на яку посилалася позивачка, належала їй лише на 1/3 частки та була продана ще у 2018 році, що підтверджується витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Відповідачка також посилається на статтю 47 Конституції України та статтю 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, вважаючи, що виселення її та ОСОБА_1 без надання іншого житла становитиме непропорційне втручання у їхнє право на повагу до житла.
З огляду на викладене, відповідачка вважає, що вона та ОСОБА_1 набули право користування спірним житловим будинком як члени сім`ї попереднього власника, а тому підстав для їх виселення без надання іншого жилого приміщення не було.
Окремо звертає увагу на те, що її мати ОСОБА_5 є особою похилого віку, яка не може самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребує постійного стороннього догляду, що підтверджується висновком про наявність порушення функцій організму. На думку відповідачки у разі її виселення та виселення ОСОБА_1 мати залишиться без необхідної постійної допомоги та догляду.
24 серпня 2026 року представником позивачки - адвокатом Нежевело В.В. - подано відзив на апеляційні скарги відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , у якому зазначено, що сторона позивачки погоджується з рішенням суду першої інстанції, вважає його законним та обґрунтованим, ухваленим із належним з`ясуванням обставин справи, дослідженням доказів та правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права.
Апеляційні скарги вважає необґрунтованими та такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції. 
Позивачка є законним власником спірного житлового будинку, господарських споруд та земельних ділянок на підставі нотаріально посвідчених договорів дарування від 01 жовтня 2021 року та державної реєстрації права власності. Зазначені правочини недійсними не визнавалися, незаконність набуття права власності не встановлена.
Відповідачі не є членами сім`ї позивачки, не отримували її згоди на вселення та не мають договору чи іншої правової підстави для користування майном. Сам факт родинного зв`язку відповідачки ОСОБА_2 з попереднім власником не створює права користування майном після переходу права власності до позивачки.
Після набуття позивачкою права власності відповідачі самовільно продовжили проживання у будинку, змінили замки на воротах, будинку та підвалі й чинять перешкоди власниці у доступі до майна та здійсненні права володіння, користування і розпорядження ним. Вказані обставини підтверджуються матеріалами справи, показами свідків та матеріалами правоохоронних органів.
Посилання відповідачів на проживання разом із ОСОБА_5 та необхідність її постійного догляду не є правовою підставою для їх проживання у будинку. Позивачка не заперечує право ОСОБА_5 на довічне проживання, передбачене договором дарування, однак таке право не поширюється на відповідачів.
Твердження про постійне проживання відповідачів у будинку з 2016 року належними доказами не підтверджені. Надані відповідачами на стадії апеляційного розгляду документи щодо фактичного проживання підлягають оцінці судом з урахуванням вимог ЦПК України щодо належності, допустимості, достовірності та достатності доказів, а також правил подання нових доказів в апеляційній інстанції.
Посилання на заповіт від 27 грудня 2014 року також не спростовує права позивачки, оскільки за життя ОСОБА_4 розпорядився належним йому майном шляхом укладення договорів дарування від 01 жовтня 2021 року, внаслідок чого право власності перейшло до позивачки.
Доводи щодо нездатності ОСОБА_4 усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними належними доказами не підтверджені. Договори дарування є чинними, недійсними у встановленому законом порядку не визнавалися.
Отже, відповідачі не довели наявності правових підстав для користування спірним будинком, тоді як факт порушення прав позивачки як власниці підтверджений матеріалами справи. 
В судовому засіданні відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , представник відповідачки ОСОБА_2 - адвокат Маслова О.Є. підтримали доводи апеляційних скарг, представник позивачки - адвокат Нежевело В.В. заперечувала проти задоволення апеляційних скарг.
Позивачка ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася, про день та час слухання справи повідомлялася належним чином, тому колегія суддів вважає за необхідне проводити розгляд справи у її відсутність.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
З огляду на зазначені положення процесуального закону апеляційний перегляд справи здійснюється в межах заявлених вимог, тобто в частині вирішення позовних вимог про виселення відповідачів з житлового будинку, в іншій частині рішення суду не оскаржується, а тому не переглядається апеляційним судом.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_3 є дочкою відповідачки ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження (т. І, а.с.10).
Зміна прізвища позивачки з « ОСОБА_7 » на « ОСОБА_8 » підтверджується копією свідоцтва про переміну прізвища (т. І, а.с.11), копіями свідоцтв про одруження та про розірвання шлюбу (т. І, а.с. 12,13,14).
Зміна прізвища відповідачки з « ОСОБА_7 » на « ОСОБА_9 » підтверджується копією свідоцтва про одруження (а.с.15).
Відповідно до свідоцтва про народження відповідачки ОСОБА_10 її батьками зазначені: батько: ОСОБА_4 , а матір`ю ОСОБА_5 , (т. І, а.с.15).
За нотаріально посвідченим договором дарування житлового будинку від 01 жовтня 2021 року, зареєстрованого в реєстрі за №1016, дарувальник ОСОБА_4 подарував, а обдарована ОСОБА_3 прийняла в дар житловий будинок (об`єкт житлової нерухомості), загальною площею 242.2 кв. м., житловою площею 51.9 кв. м., за умовним технічним позначенням як житловий будинок А-2 з господарськими спорудами та надвірними будівлями - підвал п/д, кухня Б, сарай В, гараж Г, навіс Д, огорожа № 1-4, розташованих по АДРЕСА_1 за місцем розташування земельної ділянки з кадастровим номером 5924783800:05:005:2001 (т. І а.с.18-19, 35-36).
Відповідно до договору дарування земельної ділянки від 01 жовтня 2021 року, зареєстрованого в реєстрі за №1018, дарувальник ОСОБА_4 подарував, а обдарована ОСОБА_3 прийняла в дар земельну ділянку площею 0.1033 га, кадастровий номер 5924783800:05:005:2001, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ( т. І, а.с. 21-22).
також відповідно до договору дарування земельної ділянки від 01 жовтня 2021 року, зареєстрованого в реєстрі за №1020, дарувальник ОСОБА_4 подарував, а обдарована ОСОБА_3 прийняла в дар земельну ділянку площею 0,1403 га, кадастровий номер 5924783800:05:005:0002, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташовану по АДРЕСА_1 (т. І, а.с.24-26).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (т. І, а.с.34).
Матеріалами справи становлено, що у травні 2023 року ОСОБА_2 зверталася до суду з позовом до ОСОБА_3 , треті особи - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , приватний нотаріус Степаненко Т.І. про визнання недійсними договорів дарування спірного житлового будинку та земельних ділянок на підставі статей 215, 216, 225 ЦК України та скасування записів про проведену державну реєстрацію (справа № 587/1320/23), однак у подальшому за її клопотанням позовну заяву залишено без розгляду (т.І, а.с.239).
Згідно копії договору купівлі-продажу квартири від 11 жовтня 2018 року, ОСОБА_2 та ОСОБА_11 продали ОСОБА_12 квартиру за адресою: АДРЕСА_2 (т. І, а.с. 79-80). 
З інформації Єдиного державного демографічного реєстру за № 337707 від 28 листопада 2023 року, встановлено, що адресою реєстрації відповідачки ОСОБА_2 є: АДРЕСА_3 (т.І, а. с. 60).
Відповідно до копій свідоцтв про право на спадщину за законом від 16 вересня 2022 року ОСОБА_5 та ОСОБА_2 успадкували після смерті ОСОБА_4 по частці належних йому вкладів в АТ КБ «ПриватБанк», а саме по частці вкладів у розмірі 3 100,61 грн, 400,79 грн, 53 332,79 грн та 0,13 доларів США, що знаходилися на банківських картках спадкодавця (т. І, а.с.37, 38).
Згідно з довідкою № 130 від 19 червня 2023 року, виданою відділом «Центр надання адміністративних послуг» виконавчого комітету Степанівської селищної ради Сумського району Сумської області, у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , власником якого є ОСОБА_3 , відповідно до реєстру територіальної громади зареєстрована одна особа - ОСОБА_5 , 1941 року народження, бабуся позивачки (т. І, а.с.48).
Довідкою від 26 жовтня 2023 року № 31, виданою Об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку АДРЕСА_4 , встановлено, що ОСОБА_3 проживає з 2021 року по теперішній час у квартирі АДРЕСА_5 (т. І, а.с.51), вказане також підтверджується актом про фактичне проживання (т. І, а.с.52).
Згідно копії доповідної записки від 05 липня 2023 року, що складена ДОП СП ВП № 4 (м. Суми) Сумського РУП ГУНП в Сумській області Райденко О.В. у період часу з 27 червня по 05 липня 2023 року було проведено перевірку за повідомленням ОСОБА_3 , 1982 року народження, у якому вона повідомила, що 27 червня 2023 року близько 12 год 26 хв., за адресою: АДРЕСА_1 квартиранти, які проживають в її будинку замінили замки в будинок, не сплачують комунальні послуги за газ, остання не може потрапити в будинок з працівниками Сумигаз для відключення постачання газу (т. І, а.с. 53).
Згідно з копією доповідної записки за серпень 2023 року, складеної ДОП СП ВП № 4 (м. Суми) Сумського РУП ГУНП в Сумській області Коломієць О., 12 липня 2023 року на лінію «102» надійшло повідомлення про конфлікт та бійку за адресою: АДРЕСА_1 , між ОСОБА_13 та ОСОБА_1 , яка виникла після прибуття ОСОБА_13 разом із ОСОБА_3 та працівниками АТ «Сумиобленерго» до спірного будинку для відключення електропостачання, у зв`язку з чим між чоловіками виникла суперечка, під час якої вони висловлювалися нецензурною лайкою, штовхалися та завдавали один одному ударів (т.І, а.с.54-55).
З медичної документації на ім`я ОСОБА_2 , 1964 року народження, встановлено, що відповідачка має низку захворювань, зокрема перебувала на стаціонарному лікуванні з приводу перелому шийки лівого стегна, стан після оперативного лікування (т. І, а. с. 84-86).
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Згідно зі статтею41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Відповідно до статті47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно з частиною першою статті317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до частини першої статті319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно з частиною першою статті321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно з частинами другою, четвертою статті3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
У частині другій статті64 ЖК України (тут і далі в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) зазначено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Відповідно до частини першої статті383 ЦК України, статті150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Згідно з частиною першою статті156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Відповідно до частини четвертої статті156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
За змістом зазначених норм матеріального права користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником у будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Відповідно до статті391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Ця норма права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
У постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16 зазначено, що системний аналіз положень статей383 391 405 ЦК України та положень статей150 156 ЖК України у поєднанні зі статтею64 ЖК України дає підстави для висновку, що положення статей383 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей405 ЦК України, статей150 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.
Власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового чи цивільного законодавства.
Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Стаття 8 Конвенції гарантує кожній особі право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції кожній особі гарантується, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 21 лютого 1990 року у справі Powell and Rayner v. the U.K.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ від 24 листопада 1986 року в справі Gillow v. the U.K.), так і на наймача (рішення ЄСПЛ від 18 лютого 1999 року в справі Larkos v. Cyprus).
За змістом рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.
Отже, право на житло є одним з фундаментальних прав людини, гарантованих не тільки Конституцією України, а і Конвенцією, має велике економічне і соціальне значення, а тому суд при вирішенні спору, пов`язаного з правами на житло, зобов`язаний встановити не тільки законність втручання у право на повагу до житла та його мету, а також необхідність такого втручання в демократичному суспільстві.
Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.
Оцінка відповідності та правомірності втручання у право особи на житло охоплює такі критерії, які мають оцінюватися у сукупності: законність втручання (згідно із законом); легітимна мета (виправданість втручання загальним інтересом); дотримання принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою, тобто необхідність в демократичному суспільстві.
Згідно з прецедентною практикою ЄСПЛ втручання держави становитиме порушення статті 8 Конвенції у випадку, якщо воно не переслідує законну мету і не є необхідним у демократичному суспільстві. Особа, якій загрожує втрата житла, має право на оцінку пропорційності цього заходу судом та оцінку її аргументів у зв`язку з цим.
Легітимною метою у цій справі є захист прав власника будинку, гарантованих статтею41 Конституції України, статтями317 391 ЦК України, а також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Водночас потрібно дотримуватися балансу між захистом права власності позивача та правом відповідача на користування спірним будинком.
Задовольняючи позовні вимоги про виселення відповідачів, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 є власницею спірного домоволодіння та земельних ділянок, а тому відповідно до статті 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном шляхом виселення відповідачів. При цьому суд зазначив, що статус ОСОБА_2 як члена сім`ї колишнього власника є не доведеним та за умови доведеності не є підставою для збереження за нею права користування будинком після припинення права власності ОСОБА_4 .
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення позову, оскільки позивачка є власницею спірного житлового будинку та земельних ділянок, а відповідно до статей 316, 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. 
Судом установлено, що відповідачі проживають у спірному будинку без належних правових підстав та фактично перешкоджають власниці у здійсненні її правомочностей щодо належного їй майна. Сам по собі факт проживання ОСОБА_2 у спірному будинку як члена сім`ї колишнього власника не створює для неї самостійного речового права на це майно та не є підставою для збереження права користування після припинення права власності ОСОБА_4 , за відсутності встановлених законом чи договором підстав для такого користування. Отже, обраний позивачкою спосіб захисту шляхом усунення перешкод у здійсненні права власності та виселення відповідачів відповідає характеру спірних правовідносин, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині є законним та обґрунтованим. 
Додатково апеляційний суд зазначає, що під час укладення договору дарування житлового будинку сторони окремо погодили встановлення особистого сервітуту у вигляді права довічного проживання у спірному житловому будинку ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , однак будь-якого права користування спірним будинком за відповідачами договором дарування не встановлено. Отже, на відміну від ОСОБА_5 , яка має визначене договором дарування право довічного проживання, відповідачі не набули на підставі цього правочину жодного речового права на користування спірним житловим будинком, а тому їхнє проживання у ньому не може бути протиставлене праву власника на володіння, користування та розпорядження належним їй майном.
Доводи апеляційних скарг відповідачів щодо того, що їх виселення без надання іншого житла не відповідає вимога ст. 47 Конституції України та ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла, колегія суддів апеляційного суду вважає необґрунтованими, оскільки за обставин цієї справи встановлено, що відповідачка ОСОБА_2 має зареєстроване місце проживання за адресою АДРЕСА_3 , також відповідач ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції зазначив, що зареєстрованою адресою його проживання є АДРЕСА_6 , а отже це вказує на те, що відповідачі забезпечені житлом та зберігають свою реєстрацію за наведеним адресами не з метою проживання в ньому.
За таких обставин інтереси позивачки ОСОБА_3 як власника жила переважають інтереси відповідачів, правові підстави користування чужим майном яких припинилися, та які забезпечені іншим житлом, що ними не спростовано.
Є необґрунтованими доводи апеляційної скарги відповідачки про те, що позивачка має на праві власності в м. Суми двокімнатну квартиру, а також постійно проживає з сім`єю в м. Києві, оскільки обсяг майна, який перебуває у власності позивачки, а також місце проживання за іншою адресою, не є визначальними при реалізації власника права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном.
Посилання відповідачки ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на правові позиції, викладені в постановах Верховного Суду, зокрема №757/7180/15-ц від 24 січня 2019 року, не вказують на помилковість висновків суду першої інстанції, оскільки за обстави цих справ встановлено порушення прав відповідачів на проживання, які не мають іншого житла, що є відмінним від обставин справи, яка переглядається, оскільки відповідачі забезпечені житлом за місцем їх реєстрації.
Надані відповідачем ОСОБА_1 до апеляційної скарги копії довідки Степанівської селищної ради Косівщинського старостинського округу Сумського району Сумської області № 44 від 23 червня 2026 року та акт про фактичне проживання жителів цього села від 22 червня 2026 року не впливають на обґрунтованість висновків суду першої інстанції, оскільки обставини проживання у спірному житлі не заперечуються сторонами.
Також колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги відповідачки ОСОБА_2 про здійснення догляду за її матір`ю ОСОБА_5 , докази чого у виді рішення Степанівської селищної ради Сумського району Сумської області від 25 червня 2026 року нею було приєднано до апеляційної скарги. По-перше, наведена обставина виникла після ухвалення оскаржуваного рішення, а отже не була предметом оцінки суду першої інстанції. По-друге, факт здійснення такого догляду не впливає на висновки суду першої інстанції про втрату відповідачами права користування спірним житлом.
З огляду на вказане, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що при розгляді цієї справи суд правильно встановив фактичні обставини справи, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 необхідно залишити без задоволення, а рішення Сумського районного суду Сумської області від 07 квітня 2026 року - без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Сумського районного суду Сумської області від 07 квітня 2026 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови виготовлено 04 вересня 2026 року.
Головуючий - | А. П. Сидоренко

Судді: О. І. Собина 

Д. В. Сізов