справа № 372/341/25 головуючий у суді І інстанції Кравченко М.В.
провадження № 22-ц/824/6541/2026 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 липня 2026 року м. Київ
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого судді Березовенко Р.В., 
суддів Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І., 
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» поданою представником - Романенком Михайлом Едуардовичем на рішення Обухівського районного суду Київської області від 03 листопада 2025 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, 
В С Т А Н О В И В:
У січні 2025 року представник ТОВ «Діджи фінанс» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Позовні вимоги товариство обґрунтовувало тим, що 29 липня 2021 року на офіційному сайті ТОВ «Мілоан», Іщенко П.В. подав заявку на отримання кредиту № 4801039, а ТОВ «Мілоан» направило відповідачу електронним повідомленням (SMS) одноразовий ідентифікатор, при введенні якого відповідач підтверджує прийняття умов кредитного договору № 4801039 від 29.07.2021 року. 
Представник позивача зазначив, що до укладення договору відповідач отримав проект цього кредитного договору разом з додатками (в електронному вигляді в особистому кабінеті), ознайомився з усіма його умовами та правилами, що розміщені на сайті товариства, та є невід`ємною частиною цього договору.
Відтак, відповідач уклав Договір про споживчий кредит №4801039 від 29 липня 2021 року з ТОВ «Мілоан» та на підставі платіжного доручення відповідачу було перераховані кошти на картковий рахунок в сумі 15 000,00 грн.
Таким чином, 29 липня 2021 року між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 укладено договір про споживчий кредит № 4801039, згідно з умовами якого Кредитодавець зобов`язався надати Позичальнику грошові кошти у сумі визначеній у п.1.2. Договору, а Позичальник зобов`язався повернути кредит та проценти за користування кредитом у встановлений. 
Умови кредитування: сума кредиту становить 15 000 грн.; строк кредитування 30 днів з 29 липня 2021 року; проценти за користування кредитом 5 625,00 грн., що нараховуються за ставкою 1,25 % від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом; стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом.
Разом з цим, свої зобов`язання за договором ОСОБА_1 виконував неналежним чином, порушуючи графік розрахунків, внаслідок чого утворилась заборгованість, що згідно розрахунку ТОВ «Мілоан» становить 67 125 грн. 00 коп., з яких: 15 000 грн. 00 коп. - заборгованість за тілом кредиту; 50 625 грн. 00 коп. - заборгованість за відсотками.
Крім цього, 11листопада 2021 року між ТОВ «Діджи Фінанс» (Фактор) та ТОВ «Мілоан» (Клієнт) укладено Договір факторингу № 12Т, у відповідності до умов якого Фактор передає (відступає), а Клієнт приймає (набуває) Права грошової вимоги Первісного кредитора за Кредитними договорами, строк виконання зобов`язань за якими настав або виникне в майбутньому до третіх осіб - Боржників (позичальниками за Кредитними договорами), включаючи суму основного зобов`язання (кредиту), плату за кредитом (плату за процентною ставкою), пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить Первісному кредитору.
Відступлення права вимоги до ОСОБА_1 підтверджується Витягом з Додатку до Договору відступлення права вимоги №12Т від 11.11.2021 року. Сукупна сума заборгованості відповідача згідно з Витягом становить 67 125 грн. 00 коп.
З метою врегулювання спору в досудовому порядку, представником позивача надіслано відповідачу вимогу № 3744812111-АВ про виконання грошових зобов`язань за кредитним договором, однак   ОСОБА_2 борг не погашено.
Відтак, позивач звернувся до суду та просить суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитом, судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6 000 грн 00 коп.
З матеріалів справи вбачається, що в рамках розгляду справи 08 липня 2025 року представником ОСОБА_1 - адвокатом Кушніром С.Б. через систему «Електронний суд» було подано відзив на позовну заяву.
В даному відзиві представник відповідача посилався на те, що у матеріалах позову відсутні первинні документи на підтвердження перерахунку коштів відповідачу.
Також, зазначено, що розрахунки заборгованості за договорами не є належними доказами надання відповідачу кредитних коштів, а тому представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог.
14 липня 2025 року представником ТОВ «Діджи Фінанс» - Буряченко А.В. через систему «Електронний суд» було подано відповідь на відзив, в якому остання наполягала на тому, що договір був укладений, оскільки він був підписаний за допомогою одноразового ідентифікатора Z95424.
Крім того, представник товариства послалась на належність розрахунків, які були надані первісним кредитором та які були здійсненні відповідно до умов договору та законодавства.
Представник товариства, звертав увагу на те, що за весь період перебування права вимоги за договором у позивача, ним не здійснювалось жодних додаткових нарахувань і не застосовувалось жодних штрафних санкцій до позичальника. Відтак, позивач просив стягнути заборгованість нараховану первісним кредитором.
Також, представник банку наполягав на тому, що наявне в матеріалах справи платіжне доручення є належним та допустим доказом на підтвердження перерахування відповідачу кредитних коштів.
03 листопада 2025 року рішенням Обухівського районного суду Київської області було відмовлено у задоволенні позовних вимог.
Не погодившись із рішенням суду, директор ТОВ «Діджи фінанс» - Романенко Михайло Едуардович 31 грудня 2025 року через систему Електронний суд подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив скасувати рішення Обухівського районного суду Київської області від 03 листопада 2025 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
Так, апелянт зазначає, що 29 липня 2021 року за власним волевиявленням, з повним розумінням умов кредитування та усвідомленням рівня відповідальності, ОСОБА_1 в особистому кабінеті на офіційному веб-сайті ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «МІЛОАН» (далі по тексту - ТОВ «МІЛОАН» чи/ або Первісний Кредитор чи/або Товариство) за адресою: https://miloan.ua/ подано заявку на отримання кредиту № 4801039. Заявка на отримання кредиту знаходиться у власному кабінеті відповідача на вказаному веб-сайті Товариства.
Таким чином, відповідачу було направлено електронним повідомленням (SMS) на номер телефону НОМЕР_1 , який особисто вказаний відповідачем у договорі про споживчий кредит № 4801039 від 29 липня 2021 року. Повідомлення містило одноразовий ідентифікатор Z95424, при введенні якого відповідач підтвердив прийняття умов договору. Даний договір також знаходиться у власному кабінеті відповідача на офіційному веб-сайті Товариства за адресою: https://miloan.ua/.
Згідно п. 6.1. Договору цей Кредитний договір укладається в електронній формі в Особистому кабінеті Позичальника, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі Товариства та доступний зокрема через сайт Товариства та\або відповідний мобільний додаток чи інші засоби.
Пунктом 6.4. Договору укладення Товариством Кредитного договору з Позичальником у електронній формі юридично є еквівалентним отриманню Товариством ідентичного за змістом Кредитного договору, який підписаний власноручним підписом Позичальника, у зв`язку з чим створює для сторін такі ж правові зобов`язання та наслідки.
У пункті 6.5. Договору зазначено, що цей Договір прирівнюється до такого, що укладений у письмовій формі.
Згідно п. 1.1. Договору Кредитодавець зобов`язується на умовах визначених цим Договором, на строк визначений п. 1.3. Договору надати Позичальнику грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі визначеній у п. 1.2. Договору (далі - кредит), а Позичальник зобов`язується повернути Кредитодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом (далі - плата) у встановлений п. 1.4. Договору термін та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та в строки/терміни, що визначені Договором. Кредит надається з метою задоволення потреб Позичальника не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю та виконанням обов`язків найманого працівника. Типом кредиту є кредит.
Так, згідно п. 2.1. Договору кредитні кошти надаються позичальнику шляхом переказу на картковий рахунок.
Як вбачається з п. 5.1. Договору позичальник підтверджує, що до укладення Договору отримав проект цього кредитного Договору разом з додатками (в електронному вигляді в особистому кабінеті), ознайомився з усіма його умовами (у т. ч. викладеними у п. 6.3) та Правилами, що розміщені на веб-сайті Товариства та є невід`ємною частиною цього Договору.
Відповідно до ч. 2 ст. 29 Закону України «Про фінансові послуги та фінансові компанії» фінансова компанія має право надавати фінансову платіжну послугу з переказу коштів без відкриття рахунку та/або із здійснення еквайрингу платіжних інструментів на підставі ліцензії на діяльність фінансової компанії лише за умови, що така фінансова послуга поєднується з іншими видами фінансових послуг, передбаченими пунктами 1-5 частини першої цієї статті.
Відповідно до частини 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Пунктом 22.1 статті 22 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» передбачено ініціювання переказу здійснюється за такими видами розрахункових документів: платіжне доручення; платіжна вимога-доручення; розрахунковий чек; платіжна вимога; меморіальний ордер.
Під час використання розрахункового документа ініціювання переказу є завершеним: для платника - з дати надходження розрахункового документа на виконання до банку платника; для банку платника - з дати списання коштів з рахунка платника та зарахування на рахунок отримувача в разі їх обслуговування в одному банку або з дати списання коштів з рахунка платника та з кореспондентського рахунка банку платника в разі обслуговування отримувача в іншому банку (п. 4 ст. 22 Закону).
З урахуванням наведеного вище, апелянт вважає, що наявна в матеріалах справи копія платіжного доручення № 52376933 від 29 липня 2021рокує належним та допустимим доказом на підтвердження перерахування первісним кредитором кредитних коштів відповідачу на умовах визначених договором про споживчий кредит № 4801039 від 29.07.2021.
Як вбачається з матеріалів справи, згідно з платіжним доручення № 52376933 від 29 липня 2021 року платник ТОВ «МІЛОАН» здійснив переказ грошових коштів у розмірі 15 000,00 грн. для отримувача ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ), кредитний рах. № 545708*93, призначення платежу: Кошти згідно договору 4801039.
Звертається увага суду, що згідно п. 4.4. Правил Товариство не отримує повні реквізити Банківської картки, які необхідні для здійснення операцій по карті через Інтернет. Для платіжних операцій по картах Товариством використовуються відповідні сертифіковані платіжними системами сервіси. Захист реквізитів карт у базах даних таких сервісів відповідає міжнародному стандарту PCI DSS.
Payment Card Industry Data Security Standard (далі - PCI DSS, Стандарт) - це міжнародний стандарт безпеки даних індустрії платіжних карток, що є сукупністю вимог щодо забезпечення безпеки даних власників платіжних карток, які передаються, зберігаються і обробляються в інформаційних інфраструктурах організацій.
На момент укладення договору діяли Правила надання фінансових кредитів ТОВ «МІЛОАН» в редакції від 13 липня 2021 року, з умовами яких відповідач міг без перешкод ознайомитися, як до укладення договору, так і в ході його укладення, на веб-сайті Товариства за електронним посиланням https://miloan.ua/s/arhiv-2017-rules-miloan.
Крім того, у вищевказаному платіжному дорученні, яким ТОВ «МІЛОАН» перераховано отримувачу ОСОБА_1 15 000,00 грн, також вказано ідентифікаційний код останнього. Однак, доказів на спростування відповідності анкетних даних відповідача в зазначених анкеті-заяві та договорі - матеріали справи не містять.
Отже, відповідачем до суду першої інстанції не було подано належних та допустимих документальних доказів того, що відповідні кредитні кошти не були зараховані на картковий рахунок відповідача № НОМЕР_3 , або доказів того, що вказаний картковий рахунок не належить відповідачу. А отже, факт надання відповідачу кредитних коштів є доведеним позивачем, як і доведеним є факт наявності простроченого грошового зобов`язання у відповідача перед позивачем та його розмір, з огляду на вище викладене.
Поряд з цим, доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положеннями закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або електронній формі.
Так, на підтвердження факту виконання первісним кредитором свого обов`язку із видачі кредитних коштів та законності нарахування розміру заборгованості, позивачем до позовної заяви долучено відомість про щоденні нарахування та погашення за договором № 4801039 від 29.07.2021, яка сформована та надана первісним кредитором позивачу.
Згідно п. 2.8. Договору для визначення будь-яких обставин виконання грошових зобов`язань або будь-якої їх частини, вирішальне значення мають дані бухгалтерського обліку Товариства.
Отже, пункт 2.8. Договору вказує на важливість бухгалтерського обліку для визначення обставин виконання грошових зобов`язань. В бухгалтерії первісного кредитора зберігаються всі дані, які мають відношення до фінансових операцій, включаючи виконання або невиконання грошових зобов`язань. Тому для розуміння того, чи виконані певні зобов`язання (повністю чи частково), основним джерелом інформації є саме бухгалтерські записи ТОВ «МІЛОАН».
Зокрема, для цього використовуються такі документи та дані: платіжні документи (відомості, чеки, платіжні доручення); відомості про дебіторську та кредиторську заборгованість; звітність, що відображає виконання грошових зобов`язань у певний період.
Таким чином, для того щоб точно визначити, чи було виконано зобов`язання, важливо перевірити відповідні бухгалтерські записи.
Звертається увага апеляційного суду, що позивачем у відповіді на відзив від 14 липня 2025 року було заявлено клопотання про витребування доказів перерахування кредитних коштів, а саме документів, які підтверджують фактичне надання кредиту та рух грошових коштів на користь відповідача.
Таким чином, апелянт вказує, що незважаючи на істотне значення зазначених доказів для правильного вирішення спору, суд першої інстанції не надав жодної оцінки вказаному клопотанню, не розглянув його по суті та не вирішив питання щодо витребування відповідних доказів, що свідчить про порушення принципів змагальності сторін та обов`язку суду щодо повного і всебічного з`ясування обставин справи.
Враховуючи зазначене апелянт просив апеляційний суд скасувати рішення суду першої інстанції, задовольнити позовні вимоги та вирішити питання щодо розподілу витрат в рамках справи.
Додатково у апеляційній скарзі, представник ТОВ «Діджи фінанс» заявив клопотання про витребування інформації у АТ КБ «Приватбанк», а саме:
- чи було емітовано на ім`я ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) платіжну картку № НОМЕР_3 ;
- виписку про рух грошових коштів з карткового рахунку, відкритого до платіжної картки № НОМЕР_3 , що належить ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) за період з 29.07.2021-06.08.2021 з відображенням часу зарахування коштів;
- інформацію щодо номеру телефону, на який відправляється інформація про підтвердження здійснення операцій (фінансовий номер телефону) за платіжною карткою № НОМЕР_3 за період з 29.07.2021-06.08.2021.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 23 лютого 2026 року було поновлено строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» поданою представником - Романенком Михайлом Едуардовичем на рішення Обухівського районного суду Київської області від 03 листопада 2025 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.
Ухвала про відкриття апеляційного провадження була надіслана сторонам через систему «Електронний суд», яку було отримано 26 лютого 2026 року, що підтверджується Звітами про доставку вхідної кореспонденції.
Таким чином, учасники справи про розгляд справи у апеляційній інстанції повідомлені належним чином.
04 березня 2026 року через систему «Електронний суд» представником ОСОБА_1 -адвокатом Кушніром С.Б. було подано відзив на апеляційну скаргу в якому зазначено, що додані до позовної заяви роздруковані розрахунки заборгованості за договорами, не є належними доказами надання відповідачу кредитних коштів, оскільки сам розрахунок заборгованості є внутрішнім документом фінансової установи та не містить відомостей, що дозволили б суду перевірити, чи передавалися в дійсності кошти позичальнику в кредит.
Також, представник відповідача зазначив, що обставини, що покладені в основу позову не знайшли підтвердження під час розгляду справи, від повного, всебічного та об`єктивного встановлення судом обставин щодо наявності та розміру заборгованості за кредитом позивач ухилився.
Враховуючи зазначене представник апелянта просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції в силі. 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 07 квітня 2026 року призначено розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Згідно вимог ст. 369 ЦПК України, в редакції на час надходження апеляційної скарги, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).
Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також, надав сторонам строк для подачі відзиву.
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13ц).
Оскільки дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.
Щодо доводів апеляційної скарги по суті оскаржуваного рішення.
Суд першої інстанції відмовляючи у задоволені позовних вимог зазначив, що додані до позовної заяви роздруковані розрахунки заборгованості за договорами, не є належними доказами надання відповідачу кредитних коштів, оскільки сам розрахунок заборгованості є внутрішнім документом фінансової установи та не містить відомостей, що дозволили б суду перевірити, чи передавалися в дійсності кошти позичальнику в кредит.
Окрім цього, матеріали справи не містять доказів належності банківського рахунку на який начебто здійснювалось перерахунок коштів відповідачу.
Таким чином, судомпершої інстанції не встановлено достатніх правових і фактичних підстав для покладення на відповідача в судовому порядку обов`язку сплати передбачених позовом коштів, позовні вимоги не доведені належними і допустимими доказами, тому позов не підлягає задоволенню в повному обсязі.
Колегія суддів, перевіривши оскаржуване рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з наступних підстав.
Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Порядок укладення договорів в електронній формі регламентується Законом України «Про споживче кредитування» та Законом України «Про електронну комерцію».
Цивільний кодекс України у статтях 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).
Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з частиною першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Уклавши даний договір на умовах, викладених у ньому, відповідач тим самим засвідчив свою згоду та взяв на себе зобов`язання виконувати умови, які були в ньому закріплені.
Відповідно до положень статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Відповідно до частини п`ятої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них.
Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.
Відповідно до пункту шостого частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Надаючи правову оцінку кредитному договору колегія суддів враховує, що такий договір містить електронний підпис відповідача, що прирівнюється до власноручного підпису позичальника та повністю відповідає вимогам ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» та засвідчує волю відповідача на укладання договору на погоджених умовах.
Своїм підписом на договорі відповідач підтвердив, що ознайомлений з усіма умовами, в тому числі, й порядком та строками повернення кредиту та сплати процентів, комісій, розуміє та зобов`язується їх виконувати.
Таким чином, між сторонами було укладено договір приєднання відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України.
В той же час, без реєстрації та здійснення входу на веб-сайт товариства за допомогою логіна і пароля особистого кабінету та без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, кредитний договір не був би укладений, що повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду в постановах від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 10 червня 2021 року у справі №234/7159/20, від 12 серпня 2022 року у справі №234/7297/20, від 09 лютого 2023 року у справі №640/7029/19.
Факт перерахування грошових коштів у розмірі 15 000,00 грн за договором №4801039 відповідачу позивач підтвердив платіжним дорученням №52376933 від 29 липня 2021 року.
Отже, уклавши даний договір на умовах, викладених у ньому, відповідач тим самим засвідчив свою згоду та взяв на себе зобов`язання виконувати умови, які були в ньому закріплені.
При цьому останнім не спростовано, що банківська картка/ рахунок (№ НОМЕР_3 ) з відповідним номером йому не належить.
Виходячи з наведеного, позивачем надано належні та допустимі докази як укладення кредитного договору так і отримання ОСОБА_1 кредитних коштів у сумі 15 000,00 грн.
Відповідно до ч. 2 ст. 29 Закону України «Про фінансові послуги та фінансові компанії» фінансова компанія має право надавати фінансову платіжну послугу з переказу коштів без відкриття рахунку та/або із здійснення еквайрингу платіжних інструментів на підставі ліцензії на діяльність фінансової компанії лише за умови, що така фінансова послуга поєднується з іншими видами фінансових послуг, передбаченими пунктами 1-5 частини першої цієї статті.
Відповідно до частини 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Пунктом 22.1 статті 22 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» передбачено ініціювання переказу здійснюється за такими видами розрахункових документів: платіжне доручення; платіжна вимога-доручення; розрахунковий чек; платіжна вимога; меморіальний ордер.
У постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 372/223/17, провадження № 61-10667св18, сформульовано правовий висновок, згідно з яким факт отримання кредиту може бути доведений не лише заявою про видачу готівки, а й сукупністю інших доказів: кредитним договором, меморіальними ордерами, виписками з рахунку, заявами на переказ готівки тощо.
Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків, про відсутність первинних документів щодо перерахування грошових коштів відповідачу на виконання умов договору, а тому доводи апелянта в даній частині є доречними.
Відтак, колегія суддів дійшла висновку, що у цій справі, сукупність наданих позивачем доказів на підтвердження надання/ перерахування відповідачу кредитних коштів на суму 15 000,00 грн. не викликає сумніву, а тому позивачем надано належні та допустимі докази як укладення кредитного договору так і отримання ОСОБА_1 кредитних коштів, які жодними доказами не було спростовано відповідачем, хоча це є його процесуальним обов`язком.
Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим до виконання сторонами.
За змістом статей 526, 615 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись у встановлений термін, відповідно до вимог закону та умов договору.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Згідно п. 1.1. Договору Кредитодавець зобов`язується на умовах визначених цим Договором, на строк визначений п. 1.3. Договору надати Позичальнику грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі визначеній у п. 1.2. Договору, а Позичальник зобов`язується повернути Кредитодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом у встановлений п. 1.4. Договору термін та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та в строки/терміни, що визначені Договором. 
Умови кредитування: сума кредиту становить 15 000 грн.; строк кредитування 30 днів з 29.07.2021; проценти за користування кредитом 5 625 грн., що нараховуються за ставкою 1,25 % від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом; стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом.
Відповідно до частини першої статті 598 ЦК України зобов`язання припиняються на підставах, встановлених договором або законом, зокрема виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Згідно із статтею 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України, колегія апеляційного суду вважає, що у спірних правовідносинах позичальник має довести відсутність заборгованості у зв`язку з належним виконанням зобов`язання щодо повернення грошових коштів. 
У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків. Вказаний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 07 лютого 2024 року справі № 383/821/22 (провадження № 61-5935св23). 
Разом з цим, відповідачем не надано суду жодних доказів, що рахунок на який було здійснено зарахування коштів йому не належить або, що таке зарахування не відбулося, що останній не укладав договір або, що ОСОБА_1 виконав належним чином взяті на себе зобов`язання.
Отже, враховуючи вимоги цивільно-процесуального законодавства щодо змагальності сторін, встановлені у даній справі обставини, колегія суддів дійшла висновку, що стороною позивача доведено належними, достатніми та допустимими доказами наявність між сторонами кредитних правовідносин, неналежне виконання боржником своїх обов`язків щодо умов договору, наявність та розмір заборгованості відповідача.
Також, колегія суддів вважає, що силу вимог ст. ст. 512, 513 , 514 ЦК України, позивач - ТОВ «Діджи Фінанс» набуло право вимоги за вказаним кредитним договором, на підставі договору від 11 листопада 2021 року про відступлення права вимоги укладеного з ТОВ «Мілоан», який ніким не оспорено.
Щодо стягнення відсотків за даним кредитом, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Так, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів установлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Так, колегією суддів встановлено, що за обставинами цієї справи відповідач прострочив виконання кредитного зобов`язання, внаслідок чого утворилась заборгованість, що згідно розрахунку ТОВ «Мілоан» становить 67 125 грн. 00 коп., з яких: 15 000 грн. 00 коп. - заборгованість за тілом кредиту; 50 625 грн. 00 коп. - заборгованість за відсотками.
З розрахунків наданих стороною позивача вбачається, що нарахування відсотків здійснювалось на підставі Договору, а саме: п.п.1.5.2 з 30 липня 2021 по 27 жовтня 2021 року та п.п. 1. 6 та 2.3.1.2 з 29 серпня 2021 року по 27 жовтня 2021 року.
Так, п. 1.5.2 Договору передбачає, що проценти за користування кредитом: 5625.00 грн., які нараховуються за ставкою 1.25 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом.
Пункт 1.6 Договору передбачає, що стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5.00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом.
Пунктом 2.3.1.2. договору визначені умови пролонгації строку кредитування на стандартних (базових) умовах, відповідно яких позичальник може збільшити строк кредитування на 1 (один) день шляхом продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування (з урахуванням всіх пролонгацій). Таке збільшення (продовження) строку кредитування відбувається кожен раз коли позичальник продовжує користуватися кредитними коштами після спливу раніше визначеного строку кредитування, але загалом не може перевищувати 60 днів. У випадку, якщо внаслідок чергового продовження строку кредитування позичальником у спосіб вказаний цим пунктом, загальний період пролонгації на стандартних (базових) умовах перевищить 60 днів, таке продовження здійснюється на кількість днів, що залишилася до досягнення загальним строком пролонгації на стандартних (базових) умовах до 60 днів. Користування кредитними коштами припиняється у разі, якщо у позичальника відсутня заборгованість перед кредитодавцем за кредитом (тілом кредиту). Якщо позичальник здійснює продовження строку кредитування (пролонгацію) на стандартних (базових) умовах, проценти за користування кредитом протягом періоду на який продовжено строк кредитування нараховується за стандартною (базовою) ставкою наведеною в п.1.6 договору.
Відповідно до п.п. 2.4.1., п. 4.2. позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом не пізніше терміну передбаченого п. 1.4., а у випадку пролонгації - не пізніше дати завершення періоду на який продовжено строк кредитування.
Разом з цим, пунктом 2.2.1 договору визначено, що у випадку якщо позичальник продовжує строк кредитування вказаний у п. 1.3 договору, він додатково має сплатити комісію за управління та обслуговування кредиту, проценти за ставкою визначеною п. 1.5.2. або проценти за стандартною (базовою) ставкою, визначеною п. 1.6 договору, у сумі та на умовах визначених п. 2.3 договору.
При цьому, доказів того, що позичальник ініціював продовження строку користування кредитом, зміну дати повернення всієї суми кредиту та у зв`язку з цим сплачував комісії, визначені п. 2.2.1 договору, матеріали справи не містять.
В іншому випадку, у разі не повернення кредитних коштів у визначений договором 30-ти денний термін, договір передбачає збільшену процентну ставку за подальше користування кредитними коштами.
Не дивлячись на те, що підвищені проценти за користування кредитними коштами, у договорі визначається як стандартна процентна ставка (п. 1.6 договору), очевидним є факт, що її нарахування передбачене у разі не виконання відповідачем умов кредитного договору, а саме неповернення кредитних коштів у встановлений п. 1.3 договору строк кредитування) 30-ти денний термін (28 серпня 2021), фактично є санкцією.
Пролонгація дії кредитного договору без ініціативи позичальника (п. 2.2.1 договору) за змістом укладеного договору, пов`язується виключно з не поверненням кредитних коштів у визначений п. 1.3 договору строк, що не узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду від 27 липня 2021 року за № 910/18943/20 відповідно до якої поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною.
За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що не повернення позичальником кредитних коштів у визначений п.1.4 договору строк, за відсутності активних дій відповідача, визначених п. 2.2.1 договору (сплати комісій за продовження дії договору) є неправомірною поведінкою, а саме не поверненням кредиту у визначений договором строк, що виключає право кредитодавця нараховувати після спливу 30-денного періоду кредитування проценти, визначені за користування кредитними коштами у розмірі встановленому договором.
В цьому випадку права позивача можуть бути захищені шляхом застосування механізму, визначеного статтею 625 ЦК України, вимог про що останній не заявляв.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України).
Отже, позичальник отримує «чужі» грошові кошти в борг, який зобов`язується повернути в майбутньому.
Термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.
Таким чином, оскільки позивачем у цій справі не заявлялися вимоги про стягнення відсотків за прострочення виконання кредитного зобов`язання на підставі ст. 625 ЦК України, неправомірним є стягнення з ОСОБА_1 розміру заборгованості за відсотками у розмірі 50625,00 грн., з підстав зазначених вище.
При цьому, колегія суддів вважає, що підлягає до стягнення заборгованість за відсотками в межах строку дії кредитного договору, тобто з 30 липня 2021 року по 28 серпня 2021 року у розмірі 5 625,00 грн. (187,50*30).
Згідно ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
Враховуючи, що у справах про стягнення кредитної заборгованості до предмета доказування включаються серед іншого обставини щодо розміру заборгованості, відповідно розрахунок заборгованості є належним доказом наявності та розміру заборгованості.
Зважаючи на викладені вище обставини справи та норми закону, колегія суддів вважає, що наданий позивачем розрахунок заборгованості є належним доказом та допустимим засобом доказування у цій справі та в сукупністю з іншими доказами свідчить як про отримання відповідачем кредитних коштів так і користування ними, а тому доводи апелянта частково знайшли своє підтвердження. 
При цьому стороною відповідача не було спростовано факт укладення договору, отримання грошових коштів, наявність та розмір заборгованості, хоча це є його процесуальним обов`язком.
Відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків, щодо того, що додані до позовної заяви роздруковані розрахунки заборгованості за договорами, не є належними доказами надання відповідачу кредитних коштів, оскільки в сукупності з іншими доказами вони є підтвердженням наявності заборгованості, а відсутність у рішенні аналізу розрахунку заборгованості свідчить про передчасність висновків суду першої інстанції.
З огляду на вищевикладене та з урахуванням того, що отримані та використані відповідачем кредитні кошти в добровільному порядку позивачу не повернуті і доказів зворотнього матеріали справи не містять, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість вимог позову та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитом у загальному розмірі 22 125,00 грн., з яких: 15 000,00 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу (тіло); 5 625,00 грн - сума заборгованості за відсотками; 1 500,00 грн - сума заборгованості по комісії за оформлення кредиту, у відповідності до умов кредитного договору.
На підставі наведеного колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги про неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи та, у зв`язку з цим неправильне застосування норм матеріального права, частково знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду.
Щодо клопотання про витребування доказів.
Як видно з матеріалів справи позивачем у відповіді на відзив від 14 липня 2025 року (а.с.150) було заявлено клопотання про витребування додаткових доказів, які становлять банківську таємницю, а отже не можуть бути здобуті позивачем самостійно.
Вказане клопотання, у порушення норм процесуального права не було розглянуто судом першої інстанції і не знайшло свого вирішення.
Аналогічне клопотання було заявлено апелянтом у апеляційній скарзі.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б. В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands») від 27 жовтня 1993 року, заява №14448/88, § 33).
Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ч.ч.4-7 ст. 81 ЦПК України, у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Частиною 3 ст. 367 ЦПК України передбачено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Беручи до уваги наведені норми права, встановлені у справі обставини, висновки суду апеляційної інстанції щодо належності, достатньості та допустимості доданих позивачем до позову доказів колегія суддів дійшла висновку, що необхідності у витребуванні додаткових нових доказів немає, а тому клопотання залишає без задоволення.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
На підставі вищенаведених мотивів, колегія апеляційного суду вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає фактичним обставинам справи, не ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права і не може бути залишене без змін, а підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України апеляційний суд, в зв`язку з ухваленням нового судового рішення, змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до ст. 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з: нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Ураховуючи, що позов підлягає задоволенню частково (32,96%), з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Діджи фінанс» підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 798,00 грн.
Оскільки апеляційна скарга ТОВ «Діджи фінанс» підлягає задоволенню частково (32,96 %), з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Діджи фінанс» необхідно стягнути судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 197,63 грн.
Також представник ТОВ «Діджи фінанс» у позовній заяві просив стягнути з відповідача на його користь витрати на правничу допомогу понесені у суді першої інстанції в розмірі 6 000,00 грн. 
Крім того, представник ТОВ «Діджи фінанс» просив стягнути з відповідача на його користь витрати на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції в розмірі 6 000,00 грн. 
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).
У відповідності до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпечення доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Згідно з вимогами частин 1, 2, 5, 6 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Згідно з частини 8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У своїй практиці ЄСПЛ керується трьома ключовими принципами під час вирішення питань про відшкодування судових витрат. Звернення про відшкодування таких витрат задовольняються тоді, коли судові витрати, що підтверджено доказами: фактично понесені; необхідні, щоб запобігти порушенню або отримати відшкодування за нього; визначені у розумному розмірі.
У Практичних рекомендаціях: вимоги щодо справедливої компенсації (стаття 41 Конвенції), виданих Головою Європейського суду з прав людини відповідно до Правил 32 Регламенту Суду від 28 березня 2007 року, з поправками від 09 червня 2022 року, ЄСПЛ зазначає, що витрати, понесені (як на національному рівні, так і під час розгляду справи в самому Суді) у спробі запобігти порушенню чи з метою отримання компенсації після того, як воно сталося, мають бути фактично понесені. Фактично понесені означає, що «заявник мав сплатити їх або бути зобов`язаним сплатити їх відповідно до юридичного або договірного зобов`язання. Документи, що підтверджують те, що заявник сплатив або зобов`язаний сплатити такі витрати, мають бути надані суду» (пункт 18).
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року по справі №922/445/19 зазначено, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.
У постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2021 року в справі №750/2055/20 вказано, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постанові від 14 квітня 2021 року у справі №757/60277/18-ц.
На підтвердження надання професійної правничої допомоги суду надано договір №42649746 про надання правової допомоги від 01 листопада 2024 року, укладений між ТОВ «Діджи фінанс» та адвокатом Стародуб І.В.
У додатковій угоді №4801039 від 30 грудня 2024 року сторони узгодили, що представництво та захист інтересів клієнта здійснюється у справі щодо стягнення кредитної заборгованості з ОСОБА_1 .
Відповідно до акту про підтвердження факту надання правничої (правової) допомоги адвокатом від 30 грудня 2024 року, позивач отримав від адвоката послуги на суму 6 000,00 грн у вигляді правового аналізу обставин спірних правовідносин та надання правових рекомендацій, складання позовної заяви та формування додатків до позовної заяви.
Також, представником апелянта було долучено акт про підтвердження факту надання правничої допомоги адвокатом у суді апеляційної інстанції від 31 грудня 2025 року у відповідності до якого позивач отримав від адвоката послуги на суму 6 000,00 грн у вигляді правового аналізу обставин спірних правовідносин та надання правових рекомендацій, складання апеляційної скарги.
За вимогами ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При цьому, за ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
За висновками Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц при розгляді справи судом питання про відшкодування витрат на правничу допомогу учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань і саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
У додатковій постанові від 24 червня 2024 року у справі №712/3590/22 Верховний Суд звернув увагу на необхідність врахування судами, що для зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката недостатньо лише клопотання сторони. У такому разі на сторону покладається також обов`язок доведення неспівмірності витрат. Наведене є обов`язком, визначеним частиною першою статті 81 ЦПК України.
Стороною відповідача у відзиві на апеляційну скаргу зазначено, що послуги надані позивачу під час розгляду справи в першій та апеляційній інстанції є аналогічними, що свідчить про намір позивача двічі стягнути грошові кошти за одні й ті самі послуги адвоката.
Також зазначено, що в договорі про надання правничої допомоги та додатках до нього відсутня інформація, щодо організаційної форми здійснення адвокатської діяльності адвокатом Стародуб Іриною Володимирівною передбаченої ЗУ "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" та послався на те, що відповідач з травня 2025 року знаходиться на тривалому лікуванні внаслідок отриманих численних переломів та поранень отриманих під час виконання конституційного обов`язку із захисту Батьківщини.
Таким чином, колегія суддів надавши оцінку запереченням сторони відповідача вважає, що вони частково заслуговують на увагу.
Колегія суддів проаналізувала надані представником ТОВ «Діджи фінанс» докази на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу, в яких зазначено здійснені адвокатом роботи (послуги), з урахуванням правових висновків Верховного Суду щодо застосування норм права при вирішенні питання розподілу судових витрат, а також враховуючи категорію справи, її типовість, фінансовий стан обох сторін, з урахуванням положень ч. 2 ст. 141 ЦПК України, приходить до висновку про наявність підстав для зменшення відшкодування ТОВ «Діджи фіінанс» витрат на професійну правничу допомогу понесених у суді апеляційної інстанцій до 3 000,00 грн, оскільки правова допомога у вигляді правового аналізу обставин спірних правовідносин та надання правових рекомендацій повністю охоплюється правовою допомогою наданою у суді першої інстанції.
Враховуючи наведене, до стягнення на користь позивача з відповідача підлягають судові витрати у вигляді правової допомоги пропорційно задоволеним позовним вимогам, що разом складає 6 033,60 грн (9 000,00 грн. - 32,96%) за рахунок ОСОБА_1 , оскільки заявлений до стягнення розмір судових витрат частково доведений, документально обґрунтований та відповідає критерію розумної необхідності таких витрат.
Керуючись ст. ст. 141, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» подану представником - Романенком Михайлом Едуардовичем - задовольнити частково.
Рішення Обухівського районного суду Київської області від 03 листопада 2025 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.
Стягнути із ОСОБА_1 (РНКОПП НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» (код ЄДРПОУ 42649746) заборгованість за тілом кредиту за Кредитним договором №4801039 від 29 липня 2021 року у розмірі 15 000 (п`ятнадцять тисяч) грн. 00 коп. 
Стягнути із ОСОБА_1 (РНКОПП НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» (код ЄДРПОУ 42649746) заборгованість за комісією за оформлення кредиту за Кредитним договором №4801039 від 29 липня 2021 року у розмірі 1 500 (одна тисяча п`ятсот) грн. 00 коп.
Стягнути із ОСОБА_1 (РНКОПП НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» (код ЄДРПОУ 42649746) заборгованість за відсотками за Кредитним договором №4801039 від 29 липня 2021 року у розмірі 5 625 (п`ять тисяч шістсот двадцять п`ять) грн. 00 коп.
Стягнути із ОСОБА_1 (РНКОПП НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» (код ЄДРПОУ 42649746) суму сплаченого судового збору за подання позовної заяви у розмірі 798 (сімсот дев`яносто вісім) грн. 00 коп.
Стягнути із ОСОБА_1 (РНКОПП НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» (код ЄДРПОУ 42649746) понесені витрати на правову допомогу у суді першої інстанції розмірі 4 022,40 грн (чотирі тисячі двадцять дві грн 40 коп.
В іншій частині вимог позову - відмовити.
Стягнути із ОСОБА_1 (РНКОПП НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» (код ЄДРПОУ 42649746) суму сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1 197 (одна тисяча сто дев`яносто сім) грн. 63 коп.
Стягнути із ОСОБА_1 (РНКОПП НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» (код ЄДРПОУ 42649746) понесені витрати на правову допомогу у суді апеляційної інстанції у розмірі 2 011,20 (дві тисячі одинадцять) грн. 20 коп.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова