Справа № 167/1314/25 | Головуючий у 1 інстанції: Шептицька Н. В.
Провадження № 22-ц/802/1084/26 | Доповідач: Матвійчук  Л. В.

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 вересня 2026 року        місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Матвійчук Л. В.,
суддів: Карпук А. К., Федонюк С. Ю.,
з участю секретаря судового засідання – Савчук О. В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Укр Кредит Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Рожищенського районного суду Волинської області від 17 червня 2026 року
В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю (далі – ТОВ) «Укр Кредит Фінанс» звернулося до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що 16 червня 2024 року між ним та відповідачем ОСОБА_1 за допомогою веб-сайту navse.in.ua, який є сукупністю інформаційних та телекомунікаційних систем ТОВ «Укр Кредит Фінанс», в електронній формі укладений договір про відкриття кредитної лінії №1409-5610 продукту «НА ВСЕ» (далі – кредитний договір). 
Позивач зазначав, що товариство згідно з умовами договору зобов`язалося надати відповідачу кредит для задоволення особистих потреб на наступних умовах: сума кредиту – 20 000 грн, строк кредитування - 300 календарних днів, базовий період – 14 календарних днів, комісія за видачу кредиту – 15% від суми кредиту, знижена відсоткова ставка – 1,20% в день, стандартна відсоткова ставка – 1,50% в день.
Відповідачу кредит наданий шляхом перерахування грошових коштів на зазначений ним картковий рахунок.
Однак, свої зобов`язання за кредитним договором відповідач належним чином не виконував, внаслідок чого станом на 13 жовтня 2025 року у нього утворилася заборгованість, загальний розмір якої становить 112 160 грн, з яких: 20 000 грн – прострочена заборгованість за кредитом, 89 160 грн – прострочена заборгованість за нарахованими процентами, 3 000 грн – прострочена заборгованість по комісії за видачу кредиту.
Разом з тим, товариство прийняло рішення про застосування до відповідача програми лояльності, а саме часткове списання заборгованості позичальнику за нарахованими процентами у розмірі 12 160 грн за умови погашення позичальником решти заборгованості за кредитним договором у розмірі 100 000 грн. Зважаючи на це, остаточний загальний розмір заборгованості становить 100 000 грн, з яких: 20 000 грн – прострочена заборгованість за кредитом, 80 000 грн – прострочена заборгованість за нарахованими процентами.
Ураховуючи наведене, ТОВ «Укр Кредит Фінанс» просило суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором №1409-5610 від 16 червня 2024 року у розмірі 100 000 грн, а також понесені по справі судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 422 грн 40 коп.
Рішенням Рожищенського районного суду Волинської області від 17 червня 2026 року позов ТОВ «Укр Кредит Фінанс» задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Укр Кредит Фінанс» заборгованість за кредитним договором № 1409-5610 від 16 червня 2024 року у розмірі 79 840 грн.
В задоволенні решти позовних вимог, відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові ТОВ «Укр Кредит Фінанс».
На переконання скаржника, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позову у цій справі. Суд безпідставно відмовив у задоволенні його клопотання про витребування доказів у позивача, а саме: детального розрахунку заборгованості із зазначенням конкретних дат і періодів нарахувань; повного тексту договору з додатками та первинних документів, що підтверджують факт зарахування коштів за цим кредитним договором. Вважає, що надані позивачем витяги та односторонні таблиці нарахувань не є первинними бухгалтерськими чи платіжними документами у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Не витребувавши оригінали або належним чином засвідчені цифрові докази перерахування коштів саме за договором № 1409-5610, суд позбавив його можливості реалізувати право на захист, передбачене принципом змагальності сторін. Крім того, суд неповно з`ясував обставин щодо зарахування коштів за кредитним договором. Так, суд у рішенні зазначив, що кошти нібито були перераховані через партнера АТ КБ «Приватбанк» на картковий рахунок № НОМЕР_1 . Проте, матеріали справи не містять беззаперечних первинних фінансових документів, які б чітко пов`язували цю транзакцію з умовами електронного договору № 1409-5610 від 16 червня 2024 року. Суд, здійснюючи власний перерахунок відсотків і знизивши їх до законної граничної межі 1,0% на день відповідно до ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування», усе одно взяв за основу суму тіла кредиту 20 000 грн. Однак, факт належного цільового зарахування цих коштів підлягав додатковому витребуванню та перевірці, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Одночасно в апеляційній скарзі відповідач заявив клопотання про витребування доказів, а саме витребувати: повний текст електронного договору про відкриття кредитної лінії № 1409-5610 від 16 червня 2024 року з усіма додатками; первинні банківські виписки та платіжні доручення з АТ КБ «Приватбанк» щодо перерахування 20 000 грн на картковий рахунок № НОМЕР_1 із зазначенням у призначенні платежу номера та дати цього договору; поденний розрахунок нарахування відсотків окремо за кожну добу користування кредитом.
Проте, заявлене в апеляційній скарзі клопотання задоволенню не підлягає, оскільки зазначені документи, які скаржник просив витребувати містяться в матеріалах справи в паперовому вигляді. Крім того, зазначене питання вже вирішувалося судом першої інстанції, яким у витребуванні доказів у ТОВ «Укр Кредит Фінанс» було обґрунтовано відмовлено.
У відзивах на апеляційну скаргу представники позивача ТОВ «Укр Кредит Фінанс» Крушельницька Д. М., Романченко Д. П., посилаючись на безпідставність вимог апеляційної скарги та законність і обґрунтованість висновків суду першої інстанції, просили залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Вважають, що суд першої інстанції обґрунтовано частково задовольнив позов у цій справі. Так, сторони кредитного договору погодили його істотні умови щодо суми кредиту, процентної ставки та строку дії договору. Відповідач підписав в електронній формі кредитний договір, отримав визначену умовами договору суму кредиту, якою користувався в межах строку дії договору, проте жодних платежів на погашення кредитної заборгованості не здійснював. Оскільки відповідач свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, тому у нього виникла заборгованість, розмір якої підтверджується наявним у матеріалах справи розрахунком. При цьому відповідач не надав будь-яких доказів на спростування презумпції правомірності правочину, а також доказів, які б підтвердили ту обставину, що він не отримував від товариства на свій картковий рахунок кредитних коштів чи доказів відсутності у нього перед товариством кредитної заборгованості. 
У відповіді на відзив на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_1 фактично навів ті самі доводи що і й в апеляційній скарзі щодо неналежності доказів фактичного перерахунку коштів за кредитним договором та відсутності чіткого розрахунку відсотків окремо за кожну добу користування кредитом.
Представники позивача ТОВ «Укр Кредит Фінанс», будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися. Про причини неявки апеляційний суд не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи не заявляли.
Відповідач ОСОБА_1 , будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, але 14 серпня 2026 року через підсистему «Електронний суд» подав до апеляційного суду заяву, в якій просив проводити апеляційний розгляд справи за його відсутності.
Колегія суддів вважає можливим проводити розгляд справи за відсутності сторін згідно з вимогами ст. 372 ЦПК України, оскільки їх неявка в судове засідання апеляційної інстанції не перешкоджає розгляду справи.
У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового засідання згідно з вимогами ст. 247 ЦПК України не здійснюється.
За змістом частин 4 та 5 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Датою ухвалення постанови у цій справі є 08 вересня 2026 року - дата складення повного судового рішення.
Згідно з частинами 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції в частині розміру судового збору належить змінити, а в решті залишити без змін, виходячи з таких мотивів.
Судом першої інстанції встановлено, що 16 червня 2024 року між ТОВ «Укр Кредит Фінанс» і ОСОБА_1 за допомогою веб-сайту navse.in.ua, який є сукупністю інформаційних та телекомунікаційних систем ТОВ «Укр Кредит Фінанс», в рамках якої реалізуються технології обробки інформації з використанням технічних і програмних засобів і які у процесі обробки інформації діють як єдине ціле, в електронній формі укладений договір про відкриття кредитної лінії № 1409-5610 продукту «НА ВСЕ». Договір підписаний відповідачем ОСОБА_1 електронним підписом одноразовим ідентифікатором (одноразовим паролем) (номер пароля) А9138 (а.с.12-21). Відповідач підписав також Правила відкриття кредитної лінії (надання споживчих кредитів) продукту «НА ВСЕ» та додатки №№ 2, 3 до кредитного договору (таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної процентної ставки за договором (графіки платежів за договором за зниженою та стандартною ставками)) електронним підписом одноразовим ідентифікатором (одноразовим паролем) (номер пароля) А9138 (а.с.22-32). 
Відповідач ОСОБА_1 ознайомився з умовами і порядком надання кредиту та підтвердив свою згоду на приєднання до умов кредитування та отримання кредитних коштів.
Згідно з п. 2.2. кредитного договору кредитодавець відкрив кредитну лінію для позичальника шляхом надання позичальнику кредиту на умовах строковості, зворотності, платності для задоволення особистих потреб позичальника, а позичальник зобов`язався повернути кредит не пізніше останнього дня строку кредитування та сплатити нараховані кредитодавцем проценти за користування кредитом у порядку, передбаченому цим договором.
Відповідно до умов кредитного договору позивач взяв на себе зобов`язання надати відповідачу кредит для задоволення особистих потреб на наступних умовах: сума кредиту – 20 000 грн (пункти 2.4., 4.1., 4.2.); строк кредитування - 300 календарних днів (п. 4.9.); базовий період – 14 календарних днів (п. 4.4.); знижена відсоткова ставка – 1,20% в день, стандартна відсоткова ставка – 1,50% в день (пункти 4.6., 10.2.); комісія за видачу кредиту – 15% від суми кредиту (п. 4.7.).
У розділі 13 договору сторони зазначили свої реквізити, зокрема, відповідач зазначив свої анкетні та паспортні дані, РНОКПП, електронну адресу та номер особистого електронного платіжного засобу: НОМЕР_1 . Позивач на виконання умов договору 16 червня 2024 року за допомогою системи LiqPay перерахував відповідачу кредитні кошти у розмірі 20 000 грн на його банківський рахунок № НОМЕР_1 , що підтверджується квитанцією АТ КБ «Приватбанк» та довідкою ТОВ «Укр Кредит Фінанс» про перерахування суми кредиту (а.с.33, 34). 
З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 13 жовтня 2025 року загальний розмір заборгованості ОСОБА_1 перед ТОВ «Укр Кредит Фінанс» за кредитним договором № 1409-5610 від 16 червня 2024 року становить 112 160 грн, з яких: 20 000 грн – прострочена заборгованість за кредитом, 89 160 грн – прострочена заборгованість за нарахованими процентами, 3 000 грн – прострочена заборгованість по комісії за видачу кредиту. Відсотки нараховані в межах строку кредитування за період з 16 червня 2024 року до 11 квітня 2025 року включно за відсотковими ставками 1,20% та 1,50% як це передбачено пунктами 4.6., 10.2. кредитного договору. З цього ж розрахунку також слідує, що відповідач на погашення кредитної заборгованості жодних платежів не здійснював.
Водночас у своїх позовних вимогах товариство вказувало, що ним як кредитодавцем було прийнято рішення про можливість застосування до позичальника програми лояльності для споживачів фінансових послуг ТОВ «Укр Кредит Фінанс», а саме часткове списання заборгованості позичальнику за нарахованими процентами у розмірі 12 160 грн за умови погашення позичальником решти заборгованості за кредитним договором у розмірі 100 000 грн.
Звертаючись до суду з цим позовом, ТОВ «Укр Кредит Фінанс» у своїх вимогах зазначало, що відповідач умови кредитного договору не виконав, кредит не повернув, проценти за користування кредитними коштами не сплатив, внаслідок чого у нього утворилася заборгованість у розмірі 100 000 грн, яка підлягає стягненню з відповідача на користь товариства.
За змістом ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч. 4 ст. 203 ЦК України).
Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
За правилом ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
У відповідності до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. 
Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).
Статтею 536 ЦК України визначено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами або законом про банки і банківську діяльність.
Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. 
Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України).
За приписами ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Відповідно до ч. 2 ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.
Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем він вважається укладеним у письмовій формі.
З огляду на зазначені норми права Верховний Суд у своїх постановах дійшов висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).
Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі № 127/33824/19, від 16 грудня 2020 року у справі № 561/77/19, від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19.
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
За правилом ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Зазвичай електронні кредитні договори підписуються за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором.
На підтвердження укладення кредитного договору № 1409-5610 від 16 червня 2024 року між ТОВ «Укр Кредит Фінанс» і ОСОБА_1 позивач надав електронний доказ в паперовій формі. Договір підписаний електронним підписом одноразовим ідентифікатором А9138, який відповідно до вимог чинного законодавства був власноручно введений відповідачем для електронного підпису, у відповідності до вимог частин 6 та 8 ст. 11 і ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», що свідчить про те, що відповідач ознайомився та погодився з умовами договору, а тому сторони досягли усіх істотних умов та уклали в належній формі кредитний договір.
У цій справі відповідач ОСОБА_1 не заперечував факт укладення 16 червня 2024 року з ТОВ «Укр Кредит Фінанс» в електронній формі кредитного договору та отримання кредитних коштів у розмірі 20 000 грн, проте не погоджується із розміром заявленої до стягнення заборгованості у розмірі 100 000 грн, оскільки вважає, що вона є неспіврозмірно і диспропорційно завищена відносно тіла кредиту. Разом з тим, жодних платежів на погашення кредитної заборгованості відповідач не здійснював.
Згідно з ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до ч. 4 цієї статті, не може перевищувати 1%. 
Вищезазначену статтю було доповнено ч. 5 згідно з Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» від 22 листопада 2023 року. При цьому, вищезазначеним Законом Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про споживче кредитування» також було доповнено п. 17, відповідно до якого: «Тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: - протягом перших 120 днів - 2,5% (з 24 грудня 2023 року до 22 квітня 2024 року включно); - протягом наступних 120 днів - 1,5% (з 23 квітня 2024 року включно до 20 серпня 2024 року включно); - з 21 серпня 2024 року включно та надалі – 1%. Вищезазначений Закон набрав чинності 24 грудня 2023 року. У цій справі кредитний договір був укладений 16 червня 2024 року. 
Частиною 2 розділу 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» встановлено, що дія п. 5 розділу І цього Закону поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом.
Зважаючи на те, що у цій справі договір укладено після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», тому строк дії п. 17 Прикінцевих та перехідних положень Закону «Про споживче кредитування» не поширюється на вказаний кредитний договір.
У справі, що переглядається, частково задовольняючи позов ТОВ «Укр Кредит Фінанс», суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що надані позивачем документи у сукупності підтверджують укладання між сторонами кредитного договору, погодження між сторонами нарахування процентів за користування кредитними коштами та існування у позичальника заборгованості за цим договором, що свідчить про те, що відповідач свої зобов`язання за цим договором належним чином не виконав, тому суд дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості за вказаним кредитним договором на користь позивача ТОВ «Укр Кредит Фінанс».
Вирішуючи питання щодо розміру кредитної заборгованості, суд першої інстанції врахував вимоги Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» та визначив розмір заборгованості відповідно до Закону України «Про споживче кредитування», положення ч. 5 ст. 8 якого передбачають, що максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до ч. 4 цієї статті, не може перевищувати 1%, а тому застосовуються саме до кредитних договорів, укладених після набрання чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», як і у розглядуваному випадку кредитний договір був укладений 16 червня 2024 року, тобто після набрання чинності згаданим Законом 24 грудня 2023 року. 
З огляду на вищенаведене, судом першої інстанції заборгованість за укладеним між сторонами кредитним договором розрахована, виходячи з встановленої ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» максимальної денної процентної ставки 1%, а не за відсотковими ставками 1,20% та 1,50% як це передбачено пунктами 4.6., 10.2. кредитного договору, що не відповідає положенням зазначеного Закону. Враховуючи, що відповідач жодних платежів на погашення кредитної заборгованості не здійснив, тому суд при перерахунку заборгованості правильно визначив, що розмір заборгованості за відсотками за користування кредитними коштами становить 60 000 грн, а тому стягненню з відповідача на користь позивача підлягала заборгованість у розмірі 80 000 грн, з яких: 20 000 грн – прострочена заборгованість за кредитом, 60 000 грн – прострочена заборгованість за нарахованими відсотками.
Однак, суд за відсутності правових підстав зменшив суму заборгованості за відсотками на суму прощеного (списаного) позикодавцем боргу за відсотками у розмірі 9 160 грн.
Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що принцип заборони повороту до гіршого (non reformatio in peius) відомий ще з часів римського права та існував у зв`язку із іншим правилом – tantum devolutum quantum appellatum (скільки скарги, стільки і рішення). Правило заборони повороту означає недопустимість погіршення становища сторони, яка оскаржує судове рішення. Тобто, особа, яка оскаржує судове рішення, не може потрапити в гірше становище, порівняно із тим, що така особа досягнула в попередній інстанції в результаті своєї ж скарги (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2023 року у справі № 179/363/21 (провадження № 61-4060св23), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 червня 2023 року в справі № 757/42885/19-ц (провадження № 61-9060св22)).
Таким чином, суд апеляційної інстанції позбавлений права погіршити становище відповідача та стягнути наявний розмір заборгованості у розмірі 80 000 грн, оскільки у поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив відмовити повністю у задоволенні позовних вимог.
Зважаючи на вищенаведене, рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позову ТОВ «Укр Кредит Фінанс» в межах доводів та вимог апеляційної скарги належить залишити без змін.
Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що матеріали справи не містять доказів про те, що платіжна картка, на яку перераховані кошти, належить саме йому, є безпідставними. Відповідач не був позбавлений можливості спростувати факт відсутності у нього заборгованості за кредитним договором, оскільки має доступ до свого рахунку, який ним був зазначений при укладенні договору (платіжна карта № НОМЕР_1 ), та представити суду виписку зі свого рахунку на підтвердження відсутності надходження коштів від кредитора на виконання умов укладеного договору. До того ж відповідач не спростував тієї обставини, що вказана платіжна картка, на яку були перераховані кредитні кошти у розмірі 20 000 грн, належить не йому, а іншій особі. При цьому відповідач не подав контррозрахунку заборгованості чи доказів її відсутності.
Обставини, на які посилається відповідач в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та не потребують повторної оцінки апеляційним судом, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права. 
Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду, фактично зводяться до переоцінки доказів, а також власного тлумачення правових норм. 
Разом з тим, колегія суддів не погоджується із висновком суду про стягнення з відповідача на користь позивача судового збору у розмірі 2 422 грн 40 коп., оскільки це не узгоджується із положеннями ст. 141 ЦПК України, якою визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Суд не врахував, що вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом України «Про судовий збір»).
Оскільки судом першої інстанції позовні вимоги ТОВ «Укр Кредит Фінанс» задоволено частково на 70,84%, тому на його користь з відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 716 грн 03 коп. (70 840 грн / 100 000 грн х 2 422 грн 40 коп.).
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Зважаючи на те, що рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат не відповідає вимогам закону, тому з підстав, передбачених ч. 1 ст. 376 ЦПК України, його необхідно в цій частині змінити та стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1 716 грн 03 коп.
Окрім того, ухвалою Волинського апеляційного суду від 21 липня 2026 року відповідачу ОСОБА_1 було відстрочено сплату судового збору у розмірі 2 574 грн 04 коп. за подання апеляційної скарги до ухвалення апеляційним судом судового рішення у цій справі. 
Проте, на виконання вимог ухвали апеляційного суду відповідач судовий збір за подання апеляційної скарги не сплатив, у зв`язку з чим судовий збір у зазначеному розмірі належить стягнути з нього в дохід держави.
Керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Рожищенського районного суду Волинської області від 17 червня 2026 року у цій справі в частині розміру судового збору, змінити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Укр Кредит Фінанс» судовий збір у розмірі 1716 (одна тисяча сімсот шістнадцять) гривень 03 (три) копійки.
В решті рішення суду залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2 574 (дві тисячі п`ятсот сімдесят чотири) гривні 04 (чотири) копійки.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий-суддя

Судді: