Справа № 127/14191/26 
Провадження № 33/801/819/2026
Категорія: 156 
Головуючий у суді 1-ї інстанції Сичук М. М.
Доповідач: Береговий О. Ю.

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 серпня 2026 року | м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі судді судової палати з розгляду цивільних справ Берегового О. Ю.,
за участі особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 та його захисника адвоката Макаренка О.О.,
розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 07 липня 2026 року у справі про його притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП,

встановив:

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №648450 від 24 квітня 2026 року, 23 квітня 2026 року о 23:55 год у м. Вінниці по вул. Праведників Світу (Максимовича), 4, ОСОБА_1 керував автомобілем «Skoda Octavia», д.н.з. НОМЕР_1 , маючи ознаки алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови та координації рухів. На законну вимогу поліцейських пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку водій, усвідомлюючи наслідки такої відмови, від проходження огляду відмовився, чим порушив вимоги пункту 2.5 Правил дорожнього руху України, за що відповідальність передбачена ч.1 ст.130 КУпАП.
Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 07 липня 2026 року визнано винним ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 грн з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави 665,60 грн судового збору. 
Не погоджуючись із такою постановою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає її незаконною, необґрунтованою через неповне з`ясування обставин справи. Просить скасувати постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 07 липня 2026 року, а провадження у справі закрити. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що він не підлягав огляду на стан сп`яніння, оскільки не керував автомобілем та у нього не були виявлені ознаки сп`яніння. Також вказує, що в порушення вимог чинного законодавства відеозапис не є безперервним та на ньому не зафіксовано ні факту керування автомобілем, ні як виписується направлення на огляд в медичному закладі. 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду в межах апеляційної скарги, співставивши їх з наявними в матеріалах справи доказами, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно ч. 1-2 ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності, а згідно ст. 9 цього Кодексу адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, гласність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Відповідно до статті 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Статтею 280 КУпАП передбачено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до статті 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
На переконання апеляційного суду вказані вимоги процесуальних норм КУпАП суддею суду першої інстанції не дотримані.
В матеріалах справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 КУпАП є ряд суперечностей на які вказує останній, та які також підтримані ним, в судовому засіданні суду апеляційної інстанції.
Так, приймаючи судове рішення про визнання винним ОСОБА_1 у скоєні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, місцевий суд виходив з того, що його вина підтверджується даними протоколу про адміністративне правопорушення ЕПР1 №648450 від 24 квітня 2026 року, направленням на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану сп`яніння, рапортом працівника поліції, відеозаписами з нагрудних камер поліцейських, поясненнями допитаного в судовому засіданні працівника поліції ОСОБА_2 .
Проте, вказані докази апеляційний суд не може визнати належними, допустимими, достовірними та такими, які узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом», і які свідчать про беззастережну винуватість ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого йому адміністративного проступку, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, виходячи із наступного.
З протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №648450 від 24 квітня 2026 року, слідує, що 23 квітня 2026 року о 23:55 год у м. Вінниці по вул. Праведників Світу (Максимовича), 4, ОСОБА_1 керував автомобілем «Skoda Octavia», д.н.з. НОМЕР_1 , маючи ознаки алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови та координації рухів. На законну вимогу поліцейських пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку водій, усвідомлюючи наслідки такої відмови, від проходження огляду відмовився, чим порушив вимоги пункту 2.5 Правил дорожнього руху України, за що відповідальність передбачена ч.1 ст.130 КУпАП.
Частиною 1 ст. 130 КУпАП передбачена відповідальність за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Отже, за змістом диспозиції вказаної статті, суб`єктом адміністративного правопорушення за дії, що поставлені у вину ОСОБА_1 може бути лише особа, яка керує транспортним засобом.
Згідно п. 1.5 ПДР України, водій – особа, яка керує транспортним засобом і має посвідчення водія відповідної категорії.
Пунктом 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» роз`яснено, що керування транспортним засобом - виконання функцій водія під час руху такого засобу або інструктора-водія під час навчання учнів-водіїв, незалежно від того, керує особа транспортним засобом, який рухається своїм ходом чи за допомогою буксирування. Для притягнення до відповідальності за ст. 130 КУпАП не має значення, протягом якого часу особа, яка перебуває у стані сп`яніння чи під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції, керувала транспортним засобом. Правопорушення вважають закінченим з того моменту, коли він почав рухатись.
Само по собі керування транспортним засобом розуміється як технічна дія водія з метою приведення транспортного засобу в рух, зворушення з місця і, як наслідок, переміщення транспортного засобу в просторі. Експлуатація транспортного засобу передбачає використання цього транспортного засобу за призначенням, тобто з метою керування.
Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 20 лютого 2019 року по справі №404/4467/16-а.
Таким чином, керування транспортним засобом - це умисне виконання особою функцій водія шляхом вчинення технічних дій для приведення транспортного засобу в рух та зворушення з місця, а під час руху для зміни напрямку руху та/чи швидкості транспортного засобу. За відсутності доказів керування особою, яка притягується при обставинах, вказаних у протоколі, така особа в розумінні диспозиції ст. 130 КУпАП не є суб`єктом вчинення даного адміністративного правопорушення за ознакою відмови від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння, так як відсутні докази керування ним транспортним засобом на момент зупинення автомобіля працівниками поліції і як наслідок не може нести відповідальність.
Вина водія у порушенні Правил дорожнього руху повинна доводитись певними доказами, серед яких показання технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, пояснення свідків тощо.
У відповідності до Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції 09.11.2015№ 1452/735, огляду на стан сп`яніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського уповноваженого підрозділу Національної поліції України (далі поліцейський) є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану. Огляд на стан сп`яніння проводиться: поліцейським на місці зупинки транспортного засобу з використанням спеціальних технічних засобів, дозволених до застосування МОЗ та Держспоживстандартом (далі спеціальні технічні засоби);лікарем закладу охорони здоров`я (у сільській місцевості за відсутності лікаря фельдшером фельдшерсько-акушерського пункту, який пройшов спеціальну підготовку).
Отже, згідно встановленої законом процедури, ініціювання проведення огляду особи на стан алкогольного сп`яніння допускається у разі зупинки транспортного засобу і встановлення фактичного керування ним водієм саме працівниками патрульної поліції, із фіксацією відповідних дій.
Разом з тим, матеріали справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 не містять належних доказів на підтвердження фактичного керування особою транспортним засобом, що є обов`язковою обставиною для притягнення особи до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Висновок місцевого суду про те, що на відеореєстраторах №473719 та №472968 у часовому проміжку 23:58:43-23:58:44 чітко зафіксовано, як саме ОСОБА_1 виходить із транспортного засобу з боку водія, є безпідставним.
Апеляційним судом досліджено відеозаписи, на одному з яких у вказаних часових проміжках зафіксовано лише, як ОСОБА_1 знаходиться біля автомобіля прикриваючи ліві водійські двері та в подальшому заперечуючи факт керування. Будь-яких доказів, які б підтверджували факт зупинки поліцейськими транспортного засобу за допомогою спецсигналів та керування ОСОБА_1 автомобілем, матеріали справи не містять та відеозапис цього не підтверджує. 
При цьому, апеляційний суд зазначає, що відеозаписи свідчать про присутність на місці події двох екіпажів патрульної поліції та п`ятьох поліцейських. Проте, всупереч встановленому порядку, зазначені службові особи не здійснили належної фіксації обставин події, а саме факту зупинки автомобіля «Skoda Octavia», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 .
Крім того, суд першої інстанції в обґрунтування доведеності вини  ОСОБА_1 також послався на рапорт працівника поліції.
Проте, рапорт працівника поліції не може вважатись об`єктивним доказом порушення та слугувати доказом винуватості особи у вчиненні адміністративного правопорушення, оскільки поліцейський у спірних правовідносинах виступає в якості суб`єкта владних повноважень, який зацікавлений у розгляді справи.
Апеляційний суд враховує висновки Касаційного адміністративного суду, викладені у постанові від 28 травня 2020 року (справа № 524/4668/17), відповідно до яких, суди обґрунтовано не взяли до уваги рапорт інспектора поліції, зважаючи на те, що він є зацікавленою особою при розгляді цієї справи. А тому вказане ставить під сумнів дотримання вимог щодо об`єктивності з`ясування обставин.
Також зі змісту постанови судді першої інстанції вбачається, що у судовому засіданні працівник поліції ОСОБА_2 пояснила, що 23 квітня 2026 року близько опівночі під час несення служби працівниками поліції було виявлено транспортний засіб «Skoda Octavia», водій якого не виконав законну вимогу про зупинку транспортного засобу та зупинився лише біля воріт домоволодіння по вул. Праведників Світу, 4 у місті Вінниці.
Проте вказані покази поліцейського у судовому засіданні першої інстанції не можуть бути доказом винуватості ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, виходячи з такого.
Вичерпний перелік процесуальних джерел доказів, а саме, будь-яких фактичних даних, на основі яких орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, визначений у ч.1 ст.251 КУпАП.
Аналіз указаної правової норми дає підстави стверджувати про те, що покази поліцейського не є джерелом доказів у справі про адміністративне правопорушення.
При цьому, слід зазначити, що суд не вправі самостійно відшуковувати докази винуватості у вчиненні правопорушення. Адже діючи таким чином, суд неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Відповідно до ч. 2 ст. 251 КУпАП обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених ст. 255 цього Кодексу.
Отже, докази, на які посилався суд першої інстанції, не містять достатніх даних про те, що особа, яка притягується до адміністративної відповідальності за обставин, зазначених у протоколі та постанові, керував транспортним засобом з ознаками алкогольного сп`яніння.
За відсутності доказів керування ОСОБА_1 транспортним засобом не доведено, що він є суб`єктом вчинення цього адміністративного правопорушення, а тому за таке правопорушення він не може нести відповідальність.
Крім того, захисник ОСОБА_1 – адвокат Макаренко О.О. в судовому засіданні апеляційного суду зазначив, що встановлений у ОСОБА_1 діагноз – цукровий діабет 1 типу, може зумовлювати прояви, які ззовні нагадують ознаки алкогольного сп`яніння.
В матеріалах справи міститься виписка із медичної карти стаціонарного хворого №3738, яка підтверджує наявність у ОСОБА_1 цукрового діабету І типу (а.с.17).
Допитаний в суді апеляційної інстанції в якості свідка лікар-нарколог кабінету медичних оглядів на стан сп`яніння Вінницької обласної психоневрологічної лікарні ОСОБА_3 пояснив, що ускладнення цукрового діабету 1 типу може імітувати стан алкогольного сп`яніння, а саме порушення координації рухів, різкий запах ацетону з ротової порожнини, порушення мови. При цьому зазначив, що вживання алкоголю в такому стані категорично заборонено. 
Таким чином, апеляційний суд встановив, що матеріали адміністративної справи були складені з порушенням вимог законодавства, та з урахуванням встановлених апеляційним судом обставин, не доводять вини ОСОБА_1 , у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.
Згідно зі ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.
Статтею 62 Конституції України встановлено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.
Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.
Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.
Розумний сумнів – це такий непереборний сумнів, який залишається у слідчого, прокурора, слідчого судді, суду щодо винуватості обвинуваченого чи підсудного після всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи. Наявність розумного сумніву щодо обґрунтованості обвинувачення не дозволяє будь-якій неупередженій людині, яка міркує з належним розумом і сумлінням, визнати обвинуваченого винним. Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину. Так, у справі «Бербера, Мессеге и Хабардо проти Іспанії» від 06.12.1998 р. (п. 146) Європейський Суд з прав людини встановив, що принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться в вину; обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь підсудного.
У пункті 43 рішення від 14 лютого 2008 року у справі «Кобець проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що при оцінці доказів він керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.
У силу презумпції невинуватості, яка поширюється і на провадження у справах про адміністративні правопорушення, усі сумніви щодо події правопорушення та винуватості особи мають тлумачитися на її користь.
З наведеного вбачається, що належних та допустимих доказів, які б об`єктивно та поза межами розумного сумніву доводили факт скоєння ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, матеріали справи не містять, що виключає можливість притягнення його до адміністративної відповідальності за вчинення інкримінованого йому адміністративного правопорушення.
Таким чином, висновок суду першої інстанції, про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, не підтверджується сукупністю належних і допустимих доказів.
За встановлених під час апеляційного розгляду справи обставин, є законні підстави для задоволення апеляційної скарги і скасування оскаржуваної постанови суду першої інстанції та закриття провадження у справі у зв`язку з недоведеністю складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Згідно з пунктом 2 частини восьмої статті 294 КУпАП за наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право скасувати постанову та закрити провадження у справі.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у разі відсутності події і складу адміністративного правопорушення.
Керуючись ст.247, ст. 294 КУпАП, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 07 липня 2026 року у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП скасувати.
Провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.
Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Вінницького
апеляційного суду          О. Ю. Береговий