Справа № 750/4761/26 | Головуючий у 1 інстанції Крапивний Б. В.
Провадження № 33/4823/639/26 |
Категорія - ч. 5 ст. 126 КУпАП |

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 серпня 2026 року | місто Чернігів

Чернігівський апеляційний суд в складі:

головуючого судді - Оседача М.М.,
за участю захисника – адвоката Якименко О.І. (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові в порядку дистанційного судового провадження (в режимі відеоконференції) справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою захисника – адвоката Якименко О.І. в інтересах особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 на постанову Деснянського районного суду м. Чернігова від 16 червня 2026 року,

В С Т А Н О В И В :

Цією постановою:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 , учасник бойових дій, одружений, що мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ,

притягнутий до адміністративної відповідальності за ч. 5 ст. 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі – КУпАП) з накладенням стягнення у виді штрафу у розмірі 40 800 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 7 років, без оплатного вилучення транспортного засобу. 

Стягнуто із ОСОБА_1 судовий збір на користь держави у сумі 665,60 грн.

Як встановив суд, 14 квітня 2026 року о 09 год. 31 хв. в м. Чернігові, по вул. Преображенській, 18, ОСОБА_1 керував транспортним засобом Audi Q7, реєстраційний номер НОМЕР_2 , будучи позбавленим права керування транспортними засобами, вчинивши правопорушення повторно протягом року, чим порушив вимоги п. 2.1 «а» Правил дорожнього руху.

Не погодившись із рішенням суду, захисник – адвокат Якименко О.І. в інтересах особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить постанову місцевого суду скасувати як незаконну, необґрунтовану та закрити провадження по справі на підставі п. 4 ч. 1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку з вчиненням дії особою в стані крайньої необхідності. Вважає, що висновок суду не відповідає фактичним обставинам справи, а постанова винесена із неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. На думку апелянта, дане адміністративне правопорушення було вимушеним та вчиненим ОСОБА_1 у стані крайньої необхідності, оскільки була загроза втратити дитину і йому необхідно було терміново забрати вагітну дружину, якій стало погано у громадському транспорті. Також, звертає увагу, що ОСОБА_1 є військовослужбовцем, має особливі заслуги перед державою, є учасником бойових дій, а право керувати транспортним засобом є необхідним для забезпечення виконання завдань із захисту суверенітету, територіальної цілісності України та задоволення особистих і сімейних потреб, а призначена місцевим судом сума штрафу є надмірно обтяжливою для його родини.

В судове засідання апеляційної інстанції ОСОБА_1 не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, заяв про відкладення розгляду справи не подавав.

При цьому, в судовому засіданні (в режимі відеоконференції) захисник зазначила, що ОСОБА_1 був поінформований належним чином про час та місце слухання справи та не заперечував щодо розгляду справи за його відсутності.

Відповідно до вимог ч.6 ст.294 КУпАП участь особи, яка подала скаргу, чи інших осіб, які беруть участь у провадженні справи про адміністративне правопорушення, в розгляді справи судом апеляційної інстанції, не є обов`язковою. Наведене положення відповідає практиці Європейського суду з прав людини, аналіз якої свідчить про те, що відсутність особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, під час розгляду справи судом апеляційної інстанції не може автоматично вважатися порушенням п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Заслухавши пояснення захисника (в режимі відеоконференції), яка підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити, перевіривши матеріали справи та доводи скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно ст.ст. 245, 251, 252, 280, 283 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, свідків, а також іншими документами.

Висновок суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП, є обґрунтованим і відповідає фактичним обставинам справи, оскільки підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, зокрема:

- протоколом про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 640352 від 14.04.2026 року, який є документом, що офіційно засвідчує факт учинення ОСОБА_1 неправомірних дій, і є одним із джерел доказів, в силу положень ст. 251 КУпАП (а.с.5);
- копією постанови Зарічного районного суду м. Суми від 18.08.2025 року, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 5 ст. 126, ч. 1 ст. 130 КУпАП і накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 40 800 грн., з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 7 років (а.с.10);
- копією постанови Сумського апеляційного суду від 16.02.2026 року, якою вищевказану постанову залишено без змін (а.с.11-13);
- довідкою старшого інспектора ВАП УПП в Чернігівській області від 15.04.2026 року, відповідно до якої ОСОБА_1 посвідчення водія не отримував (а.с.3);
- долученим до протоколу відеозаписом працівників поліції, за участю ОСОБА_1 (а.с.6), зміст якого підтверджує обставини, викладені в протоколі про адміністративне правопорушення та висновки місцевого суду про наявність в діях останнього складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 126 КУпАП.

Відповідно до ст.17 КУпАП особа, яка діяла в стані крайньої необхідності, необхідної оборони або яка була в стані неосудності, не підлягає адміністративній відповідальності.

Згідно ст.18 КУпАП не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто, для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.

Так, в постанові від 21 грудня 2018 року в справі № 686/5225/17 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду зауважив, що у разі вчинення особою діяння у стані крайньої необхідності така особа не лише звільняється від адміністративної відповідальності, а такі дії взагалі не розглядаються як адміністративне правопорушення, оскільки в діянні немає ознаки вини.

Інститут крайньої необхідності покликаний сприяти підвищенню соціальної активності учасників суспільних відносин, є гарантією правового захисту людини, що бере участь у запобіганні шкоди правам громадян, інтересам держави й суспільства.

Стан крайньої необхідності виникає, коли є дійсна, реальна, а не уявна загроза зазначеним інтересам.

Однією з найважливіших умов правомірності акта крайньої необхідності є те, що за таких обставин небезпека не може бути усунута іншими засобами, тобто, засобами, не пов`язаними із заподіянням шкоди іншим охоронюваним законом інтересам.

Спосіб збереження охоронюваного законом інтересу за рахунок іншого повинен бути саме крайнім. Якщо для запобігання небезпеки, що загрожує, в особи є шлях, не пов`язаний із заподіянням шкоди, вона повинна обрати саме цей шлях. Інакше посилання на стан крайньої необхідності виключається. Шкода, заподіяна в стані крайньої необхідності, повинна бути менш значною, ніж відвернена шкода. Заподіяння шкоди, рівної тій, що могла бути спричинена, або шкоди більшої, не може бути виправдана станом крайньої необхідності. Зокрема, не можна рятувати одне благо за рахунок заподіяння шкоди рівноцінному благу. Питання про те, яку шкоду вважати більш значною, а яку менш, є питанням факту й вирішується в кожному конкретному випадку залежно від конкретних обставин справи. В основу оцінки шкоди заподіяної й шкоди відверненої повинні бути покладені як об`єктивний, так і суб`єктивний критерії, проте визначальним має бути об`єктивний критерій.

Доводи апеляційної скарги захисника про перебування ОСОБА_1 у стані крайньої необхідності спростовуються даними відеозапису. Слід зазначити і те, що в протоколі про адміністративне правопорушення, у графі пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності останній не зазначав, що діє в стані крайньої необхідності та взагалі відмовився надавати будь-які пояснення по суті порушення.

Апелянт, обґрунтовуючи стан крайньої необхідності, посилаючись на те, що ОСОБА_1 вимушений був у невідкладному порядку, негайно їхати до своєї вагітної дружини, оскільки останній стало погано, проте, відсутні підстави вважати, що єдиним способом усунення небезпеки могло бути саме керування ОСОБА_1 транспортним засобом. 

Апеляційний суд звертає увагу, що обставини, які наведені автором скарги в обґрунтування стану крайньої необхідності, з урахуванням досліджених доказів, можуть свідчити про наявність лише надуманої загрози, в той час як стан крайньої необхідності передбачає існування реальної загрози.

Суд вважає, що не є крайньою необхідністю керування особою транспортним засобом будучи позбавленим таким правом лише за тих мотивів, які зазначені у апеляційній скарзі захисником, оскільки небезпека, про яку вона зазначає, за даних обставин, могла бути усунута іншим способом, зокрема, шляхом виклику карети швидкої медичної допомоги.

Таким чином, зважаючи на конкретні обставини справи, правопорушення, яке вчинив ОСОБА_1 є умисною, суспільно небезпечною дією, а тому, зазначені у апеляційній скарзі обставини не можуть вважатись такими, що є підставою для закриття справи - у зв`язку з вчиненням дій особою в стані крайньої необхідності.

Отже, викладені обставини вказують на те, що місцевий суд повно і всебічно дослідив матеріали справи, дав правильну оцінку доказам та обґрунтовано визнав ОСОБА_1 винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 126 КУпАП, оскільки він, повторно, протягом року, керував транспортним засобом не маючи такого права, з чим погоджується і апеляційний суд.

Щодо доводів апелянта відносно застосованого стягнення, суд враховує, що санкція ч. 5 ст. 126 КУпАП у частині накладення штрафу в розмірі 40 800 грн. з позбавленням права керування транспортним засобом на строк від п`яти до семи років є безальтернативною, яка не передбачає право суду не застосовувати його.

Стягнення ОСОБА_1 призначено у відповідності з вимогами ст. 33 КУпАП, у розмірі, визначеному санкцією ч. 5 ст. 126 КУпАП, за якою його притягнуто до адміністративної відповідальності, з чим погоджується і апеляційний суд, у зв`язку з чим, доводи апелянта, в цій частині, також не заслуговують на увагу.

Враховуючи, що при розгляді справи судом першої інстанції не допущено порушень вимог ст. 280 КУпАП, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винність особи, яка притягається до адміністративної відповідальності у вчиненому правопорушенні, кваліфікацію дій та необґрунтованість накладеного стягнення, підстав для скасування, або зміни постанови суду не вбачається.

На підставі викладеного, керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд – 

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу захисника – адвоката Якименко О.І. в інтересах особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а постанову Деснянського районного суду м. Чернігова від 16 червня 2026 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 5 ст. 126 КУпАП – без змін.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.  

Суддя | М. М. Оседач